Димитър Начев
Произшествие край старата мелница

chitanka.info

Глава първа

1

Срещата ми с капитан Андонов бе случайна и разбира се, тогава аз не можех да предположа каква роля ще изиграе тя в живота ми. Много добре си спомням кога, как и къде видях за първи път смуглото му, младежко лице; очите му, така странни за това лице — толкова сини, че веднага си спомних артистката от известния шведски филм с приятното заглавие „Ах, тези сини, невинни очи!“.

Седях на брега на река Росица, четях томчето на Агата Кристи „Свидетел на обвинението“ и от време на време поглеждах към асансьорчето на въдицата, хвърлена на дъно в тихата спокойна вода. Беше началото на септември, сухо, топло и риболовът не вървеше. Усетих шум зад гърба си, обърнах се и видях, че през стърнището крачи човек в спортно яке, с еднодневка и калъф на въдица. Надявах се, че ще отмине към бента на старата мелница, но той най-спокойно приближи, остави еднодневката на земята, сглоби въдицата и я хвърли, както се казва, под носа ми. Между впрочем твърде несръчно. Вбесих се, разбира се. Има такива приятелчета, новаци в занаята — брегът може да е пуст на километри разстояние, но те ще дойдат и клекнат точно там, където се намираш ти.

Перото му замръзна неподвижно и признавам, изпитах известно злорадство — тоя ден можеше да се лови само на дъно. Мълчахме Около пет-шест минути, когато съвсем неочаквано го чух да произнася името ми:

— Здравейте, Тихов!

Не, не го познавах, а и той не можеше да ме познава, едва от десетина дни се намирах в това село след продължително отсъствие. Две години войнишка служба, преди това техникума по полиграфия в София и така нататък.

— Агата Кристи, нали?

Отвърнах машинално:

— Тъй вярно.

Той се засмя:

— Аз и досега понякога сънувам, че ме буди войнишка тръба. Трудно се забравя.

После посочи към бента:

— Това е Боевият яз, нали? А мелницата къде е?

— Долу, след завоя.

От мястото, където, се намирахме, остарялата полусъборена сграда не се виждаше. Криеха я огромни, стогодишни върби.

— Защо се интересувате от мелницата? — изгледах го подозрително.

— Знаете защо — погледна ме той.

Сега всички се интересуваха от старата мелница и в цялата околност говореха само за нея, или по-точно, за драмата, която се е разиграла някъде около нея или предполагаше се, че се е разиграла. Все още свидетел не беше открит, като изключим моя милост, но това, което аз знаех, бе толкова малко, че загадката си оставаше същата, каквато беше и в първия ден след произшествието.

— А вие кой сте? — огледах с подозрение събеседника си.

Беше ми омръзнало да разказвам какво съм чул и какво съм видял, бях давал показания пред следствените органи, ходих в града, присъствувах на няколко огледа, а в селската кръчма не смеех да се отбия; старците знаеха наизуст моя разказ и въпреки това искаха да го повтарям до безкрайност.

— Да се запознаем. Казвам се Андонов. Капитан Андонов!

От джоба на якето извади „Слънце“ и преди да запали цигарата, превъртя я няколко пъти с тънките си, почти женствени пръсти, сякаш искаше да се увери, че наистина му се пуши, погледна ме внимателно и тънката му, подкупваща усмивка отново ми напомни актрисата от шведския филм.

— Четох показанията ви, Тихов, няма нужда да ги повтаряте. Няма да ви разпитвам, искам само да си поговорим, а и без това, както изглежда, риболовът не върви. А и надали ви интересува особено.

Погледът му се спря върху книгата ми и почувствувах, че се изчервявам.

— Признайте — продължи той, — че тука ви е довело не желанието да ловите риба, нали?

Имаше известно право!

— Знам, опитвате се да решите кръстословицата. Не сте спали и тази нощ, както и миналата, и по-миналата, няма какво да правите и тази сутрин сте взели въдицата и сте дошли тук.

— Както и вие — отвърнах раздразнено.

— За съжаление, да! Но вас ви води обикновеното любопитство, а мен — професионалното задължение. Хайде, не се сърди, Тихов — премина той на „ти“. — Нека бъдем приятели и с общи усилия да решим тази проклета кръстословица, ако има такава, разбира се.

— Има! — казах разпалено. — Не вярвате ли?

— Да чуем — рече сдържано той.

Нямаше кой знае какво за разказване.

Преди осем дни, миналия вторник, два дни след завръщането ми на село, реших да се поразходя край реката. Риболовен билет нямах, но не считах, че върша кой знае какво престъпление, а главното бе, че исках да поплувам и да видя местата от детството си. Тъкмо затова се озовах край Боевия яз. Кордата бях навил на бутилка, хвърлих на дъно, съблякох се и се отпуснах в топлата вода на бента. Беше точно осемнадесет и тридесет и пет, времето знам точно, защото, преди да вляза във водата, си свалих часовника и разбира се, машинално погледнах циферблата, а само след две или три минути чух взрива. Според мен някой бе възпламенил бомба някъде долу зад завоя на реката. В първия миг не обърнах сериозно внимание, даже се обърнах по гръб и погледнах към небето, помислих, че съм се излъгал, вместо бомба, чул съм взрива на реактивен самолет, преминаващ звуковата бариера. Но небето беше чисто. Малко по-късно чух и три пистолетни изстрела.

— Момент, Тихов, — прекъсна разказа ми Андонов. — Защо мислите, че изстрелите са пистолетни?

— Сигурен съм, капитане. В казармата съм участвувал в състезания по стрелба с пистолет.

— И си печелил награди — добави капитанът.

— Това не съм писал в показанията.

— Излишна скромност… После? Чул си форсирането на автомобилен двигател?

— Не веднага. Най-първо измъкнах шарана. Парчето беше голямо, над три килограма, и доста се мъчих, докато го изтегля на брега. После скрих бутилката с кордата ей в оня храст и чак тогава тръгнах към мелницата. Тя е от другата страна, а аз вървях по този бряг. Малко преди да стигна завоя, чух автомобила. Потегли рязко, но когато наближих мелницата, там нямаше нищо. Прибрах се в село, баба ми изпече шарана, вечеряхме, гледахме телевизия. Следващия ден спах до късно, а когато закусвах, баба ми разказа какво се говорело в селото. Риболовният надзирател изчезнал, изчезнало и хлапето на каракачанина. Тогава отидох и разказах на пълномощника какво съм чул край бента. Той позвъни в града до милицията.

Андонов продължаваше да почуква цигарата о капака на кутията.

— Да-а… Ясно.

Гледаше разсеяно и както ми се струваше, отегчено.

— Какво, другарю капитан?

— Ясно е, че нищо не е ясно — усмихна се той. — Поне засега. И те моля, забрави, че съм капитан. Аз съм твой втори братовчед, живея в Русе и съм дошъл да погостувам на баба ти някой и друг ден. Ето ти риболовен билет, поне ние да не нарушаваме закона. Ако желаеш, можеш да ни помогнеш. И без това си хлътнал в тази история, както виждам.

Затворих притеснено томчето на Агата Кристи.

— Нищо, нищо. Има какво да научим от бабичката — стана той, огледа полето, ленивата лента на реката. — Как се минава от другата страна?

— По стената на бента.

Изтеглихме въдиците.

— Никога не съм бил въдичар.

— Ще те науча — обещах, но честно казано, време за учене не остана.

2

Аз не си спомням каква е била в действителност Боевата мелница. В детството ми голямата каменна сграда имаше покрив, стопанството се опитваше да я използва за птичарник, пристрояваха навеси, складове, по-късно там отглеждаха свине, но преди десетина години внезапен пожар я довърши окончателно и останаха да стърчат само стените от сиво-синкав опушен камък, а около основите израсна буренак, коприва и свирчок[1]. Избягвахме да се въртим около тези руини, страхувахме се от змии. Нощно време се чуваха бухали и кукумявки, старите хора говореха, че там е свърталището на таласъмите и самодивите. А някога, преди четиридесет-петдесет години, мелницата е била най-добрата в цялата околия, тук са идвали да мелят брашно от много села; собствениците й, братя Боеви, си разбирали от работата. Истинският основател на мелницата бил дядо им и това станало преди Освобождението. Отначало била обикновена караджейка, движена от водата, по-късно синът на дядото построил нова сграда, модернизирал я, а неговите синове я превърнали в истинско предприятие с парен двигател и валци. След национализацията машините били преместени и предприятието ликвидирано. Времето на тия мелници си беше отишло, в окръжния град работеха модерни заводи за брашна и фуражни смески.

Водех капитана по пътеката през буренака и разказвах каквото знаех за това забравено място, а той поглеждаше към голите порутени стени.

— Ако вярвах в духове, не бих нощувал тук.

— Аз също — съгласих се с него.

На стотина метра по-надолу се намираха основите на старата караджейка. От тях не бе останало нищо, освен следата от вадата, но нея можехме да видим само ние, които бяхме играли тук като деца. Там растяха два големи бряста и пред тях имаше полянка, не много голяма, но не и съвсем малка. В празничен ден на това място идваха излетници от града, мястото беше удобно за къпане, за риболов, за почивка. Тук, твърдеше следствието, се е разиграла драмата през миналия вторник. Беше установено, че колата е била паркирана под сянката на дърветата, личаха следи от гуми, а на десетина крачки от тия следи тревата бе утъпкана и по нея бяха открити капки кръв. Повече нищо. Пътят бе коларски, излизаше по наклона и пресичаше голям блок, засят с царевица. По този път минаваха трактори и колите на туристите. Ловният надзирател и момчето бяха изчезнали, без да оставят никакъв знак. Напразно бе претърсването на реката и обраслите с храсти брегове.

Капитанът дълго се разхожда по полянката и мълча. Аз седях под единия от брястовете и го наблюдавах. Нямаше какво да се гледа. Вече бе изследван всеки квадратен сантиметър, всяка тревичка. Освен с моите показания следствието разполагаше и с показанията на овчаря. Момчето притичало при него, той бил със стадото си на Ръта и сладко говорел с надзирателя. „Бати Коста, — извикало то, — ти си седиш тука, а при брястовете е пълно с бракониери. Ще бият рибата!“ Надзирателят станал и веднага тръгнал към реката. След него хукнало и хлапето. Вечерта овчарят прибрал стадото и тръгнал да го търси.

— Колко бяха изстрелите? — попита капитанът.

— Три.

— А гилзи не намерихте.

— Вашите хора претърсиха цялата поляна.

Андонов се усмихна скептично:

— Как мислиш, Тихов, ако ти си бил там и аз стрелям с пистолет, ще чуеш ли изстрела?

Огледах полянката, брястовете, гъстия върбалак край завоя на реката, изчислих разстоянието.

— Не знам. Не съм сигурен.

— А аз съм сигурен. Тук никой не е стрелял с пистолет.

Изгледах го смаяно:

— Но, другарю капитан!

— Забрави, че съм капитан. И ми покажи къде се намира този Рът, където овчарят е бил със стадото си и откъдето е тръгнал надзирателят.

Изкачихме възвишението. Ръта — голото необработено плато — се намираше точно на запад, отвъд блока с царевицата. Овчарникът бе от другата страна и не се виждаше, но по Ръта и сега имаше стадо, разпиляно като бели камъчета.

— Той е бързал — говореше Андонов — и естествено, не е вървял през царевицата, това е трудно и ще го забави, а е предпочел пътя, макар че увеличава разстоянието с повече от километър. И когато са дошли тук, ако приемем, че с него е било и момчето…

— Разбира се, че е било — прекъснах го аз.

— Ако приемем, че с него е било и момчето — изгледа ме малко строго той, — защото това твърди овчарят, и никой друг, и когато са дошли тук — капитанът се огледа, — потърсили са онова място, откъдето могат да видят какво става на поляната. Разбираш ли, Тихов?

— Разбирам…

Капитанът отново ме изгледа по същия начин:

— Ако е ставало въобще нещо на поляната…

Вдигнах рамене:

— Ако. Ако… Само „ако“!

— Точно така… „Ако“! Знам, че това не се харесва твърде, но какво да се прави, такава ми е професията. Съмнявам се винаги и във всичко. Докато не ме опровергаят фактите. И тъй. Да приемем, че надзирателят е стрелял.

— Надзирателят?

— А кой друг? Стрелял е надзирателят. Три пъти. Кой стреля три пъти? Оня, който иска да предупреди. Да сплаши. Тука е високо и изстрелите могат да се чуят отвъд завоя на реката, където си се намирал ти.

Огледах неволно мястото, където се намирахме. Андонов забеляза това.

— Надзирателят не е вчерашен, той е напуснал пътя и се е отбил в царевицата, която му е служила за прикритие. Ако сме търпеливи, скоро ще разберем къде е стоял той и откъде е стрелял. И ако имаме късмет — подчерта отново това „ако“, — ще намерим й гилзите.

Тръгнахме по коларския път. Капитанът вървеше пред мен и много внимателно се взираше встрани, а аз се чудех как не съм се сетил за толкова елементарни неща, още повече че и предния ден бях идвал при мелницата и бях оглеждал всичко отново и много старателно, даже вечерта вкъщи бях чертал схеми и „изграждал“ всевъзможни хипотези, без, разбира се, да стигна до нещо задоволително. Сега според капитана излизаше, че не ония, а надзирателят е стрелял от царевицата. В такъв случай защо ще има убийство? А ако наистина има, то не е извършено с огнестрелно оръжие.

Последното казах на глас, а Андонов само промърмори:

— Ще видим, ще видим…

А ако не е имало убийство, как е възможно да изчезнат двама души и вече десет дни да няма никаква следа от тях? А кръвта по тревата на поляната?

Бяхме изминали около сто метра по пътя навътре между царевицата, когато Андонов се спря и ми посочи стъблата вдясно от себе си.

— Ето!

Вгледах се внимателно и видях два от широките твърди листи да висят пречупени.

— Виж! — посочи към земята Андонов.

По сухата пръст личаха едва забележими следи от подковани с налчета обувки.

— Такива обувки сега носят само туристите, ловните и горските надзиратели.

И капитанът навлезе в царевицата. Движех се мълчаливо след него и отстранявах високите стъбла, натежали от едри мамули. Малко преди да излезем над поляната, капитанът се обърна към мене:

— Сега внимателно. Ела по-близо. Ето, той е стоял тук и е гледал какво става долу. Първо чу взрива, нали?

— Да.

— А изстрелите после. Така… Ако си надзирател и милееш за рибата, какво ще направиш, като чуеш бомбения взрив? Ще стреляш. Във въздуха, естествено. Сега да потърсим гилзите. Пистолетът е ТТ, деветмилиметров.

След половин час седяхме под брястовете и капитанът очукваше в капака на кутията поредната цигара. Гилзите се намираха в джоба на якето му, завити внимателно в хартия. Мълчахме. Коленете и лактите ми бяха ожулени, тялото ми лепнеше от пот. Идваше вечерта, над реката се простряха дългите сенки на върбите.

— Искаш да се изкъпеш? Върви! — разреши капитанът.

— А ти?

— Върви, върви! И внимавай!

— Плувам добре.

— Предполагам, но не зяпай към небето!

Водата под брега на старата караджейка бе дълбока, неподвижна. Тук кротуваха сомове и шарани, тук, да си призная, и аз като десетгодишно хлапе хвърлих първата си „бомба“ — консервена кутия с негасена вар, — а вечерта ядох пердах от баба си. Почувствувах хладната ласка на водата, силата на младото си тяло и бързо, в кроул, доплувах до средата на големия вир. Обърнах се по гръб, отпуснах се, изпълнен с блаженство, и не знам за кой път помислих: Няма тръба, няма строй се, мирно, свободно — ето това е да си цивилен.

И изведнъж се сетих за думите на капитана — не зяпай към небето! Какво искаше да ми каже той? Небето си е небе, вече тъмносиво на изток и избистрено на запад.

Обърнах се по корем, заплувах тихо и заоглеждах бреговете. Ракитакът бе претърсван крачка по крачка, коритото на реката бе престъргвано като с чесало, но от трупове и помен нямаше. Капитанът наистина няма доверие в нищо и в никого; добре, ще внимавам. Бреговете бяха пусти, освен мен по тия места вече никой не стъпваше и вярвах, че скоро няма да стъпи, но се оказа, че съм се лъгал. В началото на вира, под бързеите, имаше заливче, над него се навеждаше дънерът на изсъхнала върба и точно зад този дънер видях, че стои човек и гледа към мене. В първия миг реших да плувам към него, но се отказах, престорих се, че не го забелязвам, обърнах се отново по гръб.

Какво правеше всъщност той?

Гледаше ме. Криеше ли се? И да, и не. Въдичар ли беше? Да. Лицето му не видях добре, но в ръката си държеше пръчка с наведен връх към водата. Гмурнах се, направих кръг, погледнах към върбата. Сега беше изтеглил кордата и сменяше стръвта. Брезентовата куртка, с която бе облечен, и панамената шапка на главата му ми се сториха познати. Излязох на поляната и намерих Андонов да си стои на същото място. Дремеше или се преструваше, че дреме. Свалих плувките, облякох се. Очаквах да заговори, но той мълчеше и аз не издържах:

— Не гледах небето.

— И? — попита, без да отваря очи.

— Там има човек.

— Кой е той?

— Не знам.

— Трябва да знаеш.

Започнах да обличам ризата си:

— Ще отида да го попитам.

Той се разсмя:

— По-спокойно, Тихов. И да не го познаваш, ти можеше да знаеш нещо със сигурност. Можеше да знаеш например — продължи, като разчленяваше думите — дали този човек е от селото, или не е от селото.

— Аха, да. Струва ми се, че е от селото.

— Струва ти се.

— Струва ми се, че вече съм виждал брезентовата му куртка и панамената шапка.

— И очилата му.

— Очилата? Той не носеше очила.

Андонов стана сериозен:

— Напротив, той носи очила.

Бях абсолютно сигурен, че съм прав. Когато сменяше стръвта, видях много добре лицето му. Очила нямаше.

— Грешите, другарю капитан.

Андонов стана, извади от еднодневката си бинокъл, допълзя до брега. След минута се изправи и прибра бинокъла.

— Лицето е изчезнало и решението на спора се отлага, Тихов. И все пак, къде си виждал брезентовата куртка и шапката?

— Мисля, че съм го виждал в селото.

— Мислиш?

— Отскоро съм тук, другарю капитан.

— Братовчеде — поправи ме той… — И не се сърди, наблюдателността е вродена, но трябва да се тренира и развива…

[1] Свирчок, свирчовина — бъз. — Б.кор.ел.изд. ↑

3

Баба ми беше яка шейсет и пет годишна селянка, работна, гостоприемна, шегаджийка, т.е. имаше всички добродетели и само един недостатък — беше много бъбрива. Не съм срещал по-бъбрива жена. Любопитството й беше толкова изострено, че нищо не оставаше скрито от пъргавия й, хитроват поглед, с който фиксираше селото като с рентген. Живееше сама в голямата си и уютна къща. Дядо ми беше починал отдавна, а децата й — моят баща и сестра му — бяха изхвръкнали от родното гнездо още в юношеските си години, бяха се задомили и живееха далеко — баща ми в Перник, а сестра му — във Видин. Утеха и надежда, както се изразяваше баба ми, й бяхме ние, внуците, моя милост и двете момичета. Не съм пропускал нито една ваканция да не й гостувам и нямаше нужда да й пращаме телеграми, тръгвах с първия възможен влак и винаги намирах на гарата в близкото градче моята славна баба да ме чака, сигурна в моята добросъвестност и точност. С течение на времето превозните й средства се меняха. Докато бях в първите класове, тя ме посрещаше с каручка, запретната с коня на съседа, след време конят бе сменен с магаре, а по-късно баба ми се механизира, купи си москвич и мисля, че беше първата „дама“ в селото, която застана зад волана на автомобил. Тогава бе на петдесет и осем години и бе участвувала в местно автомобилно състезание, организирано по Тодоровден, вероятно от носталгия по някогашните кушии на този празник.

Намерихме я на двора да мие москвича, обула високи гумени ботуши, и щом открехнахме вратичката, пусна картечен откос без никаква засечка:

— От десет дни, драги мой, си тук и очите ти не съм видяла. Някога в казармата от вас правеха мъже, сега виждам, че си станал хулиган, безотговорен и недисциплиниран. Извини ли се на човека? Здрасти. Намерихте се значи. Побъркал се е с тази риба. Мисля, че трябва да се забрани ловенето й през цялата година. И без това шаранът се изроди, има вкус на трески и мирише на бензин. Някога дядо ти ловеше шарани, а не боклук… Огладняхте ли? Хайде, под асмата има всичко. И по една студена бира, и само по чашка ракия. Да ви се оплача, как ви беше името, Сашо или Ташо, почнах да забравям…

— Александър — можа да каже капитанът, като я гледаше весело.

— Да ти се оплача, Сашо, този синковец е започнал и да пие. Преди беше пълен въздържател, по двеста литра вино наливам всяка есен и всяка пролет го изхвърлям, пусто да остане.

— Не лъжи, бабо — успях да я прекъсна аз, — и ела да ти кажа нещо много важно.

Баба остави маркуча, избърса ръце в престилката си и раздруса ръката на капитана. Успя и да му намигне:

— Прав е, никога не съм изхвърляла вино, защото е грехота. И тъй, значи ти си му братовчед? Браво.

Втори — също й намигна капитанът. — Живея в Русе.

— Това ли искаше да ми кажеш? — ухили се баба. — Вече цялото село го знае.

— Така и предполагах.

— Момчето на леля ти Дафина по майчина линия.

Андонов се засмя:

— От това май че нямаше нужда.

— Има, има — рече строго баба и ни отведе под асмата.

Всичко беше както трябва. Салатата, старомодното шише със стотина грама ракия, задушено пиле с чесън и други подправки, кисело мляко. Бутилките с бирата изстиваха в кофа с вода, извадена от герана.

— Да ви е сладко, пък аз ще отскоча до града — рече тя, като ни видя да сядаме край масата.

— Какво ще правиш в града? Ще посрещаш ли?

— Ще посрещам.

— Братовчедките? — зарадвах се аз.

— Един братовчед ти стига — отвърна тя сърдито. — Твоите госпожички заминали на море. Вече трето лято все на море. Какво толкова ги тегли туй море, не мога да разбера. Аз ни съм го виждала, ни съм го чувала туй море и ей ме на, не приличам ли на човек? Ще посрещам една госпожица. Ха, ето го и господин баща й. За разлика от вас той е точен. Каза седем, ето ти го в седем без пет.

Погледнахме към двора и едва не подскочих от изненада. До портичката стоеше човек с панамена шапка. Капитанът се усмихна лукаво и се наведе към ухото ми.

— С очила е все пак!

И докато баба отиваше да го посрещне, той подхвърли:

— Няма да е лошо да се поразходиш с москвича до гарата. Хайде!

Това „хайде“, което вече чувах за втори път, ми прозвуча като „изпълнявай“ и веднага станах от масата. Баба се зарадва:

— Много добре, защото не обичам да карам на фарове.

От селото до гарата в града са точно двадесет и един километра. Пътувахме двадесет и пет минути с моя спътник и разменихме само две или три изречения. Панамената шапка той постави внимателно върху коленете си; тя беше като нова, без нито едно петънце и аз я гледах с удивление, защото трудно може да опазиш шапката си такава, ако се вреш из крайбрежните храсталаци. Господинът беше издокаран в гълъбовосив лек костюм, скъпи обувки и положително употребяваше някакъв френски одеколон. Погледнах плешивата му глава й се помъчих да определя възрастта му. Можеше да бъде и на петдесет, и на шейсет и пет. Когато напускахме селото и вдигнах на правата отсечка стоте, които таратайката на баба ми понесе съвсем нормално, той каза:

— Не обичам неразумните скорости.

Отпуснах сконфузено педала и километражът залепна на шейсетте. Второто изречение съчини точно след десет минути:

— Без съмнение, утре времето ще бъде лошо.

Погледнах го изненадано, но лицето му не изразяваше нищо, очите се криеха под полутъмните опушени стъкла на очилата. Само вдигна ръка насреща и аз трябваше да се съглася, че времето наистина се променя. Пътувахме точно срещу залеза и хоризонтът беше почервенял, трасиран от дълги хоризонтални нишки на невидими облаци. В подобни случаи баба ми казваше: „Духа вятър, ще вали дъжд.“ Промърморих нещо като „да, сигурно, но не се знае“. Лицето му не трепна.

А когато завивах пред гаровия площад, той свали очилата, погледна часовника си и кимна:

— Да. Добре!

И пак постави очилата върху носа си. Веднага разбрах грешката си там, на реката. Моят командир по политическата част вършеше същото. Когато трябваше да прочете нещо, той сваляше очилата си. Хората с вродено късогледство с напредване на годините изпадат в подобни затруднения. За да четат или гледат отблизо, вече нямат нужда от помощта на диоптрите. Аз видях лицето му при сухата върба, когато той сменяше стръвта на въдицата си, и тогава очилата вероятно са били в джоба на брезентовата винтяга. Ако, разбира се, този човек е същият, когото видяхме край реката, защото панамената шапка върху коленете на господина е съмнително нова и не може да е сигурно доказателство, че онзи човек е този. Аха! Ето, че и аз употребих едно „ако“!

До идването на влака имаше точно седем минути. Не исках да се шляя по перона, а се изправих край щанда за вестници и списания. Момичето вътре скучаеше, оправяйки разсеяно маникюра си, и на въпроса ми, кога мога да си купя „Поглед“ и „Антени“, вдигна рамене, без да ме погледне:

— „Поглед“ в понеделник, „Антени“ във вторник и четвъртък. Днес е сряда.

— Благодаря, не знаех.

То вдигна русата си главица:

— Защо ме занасяте?

— Защото исках да видя очите ви.

— После?

— И да се усмихнете.

— И още по-после?

— Да ви определя среща и ви заведа на дискотека.

Усмихна се и усмивката му беше хубава.

— Женена съм, моето момче.

— Съжалявам.

— Аз също.

Вече десет дни, откакто бях напуснал казармата, и още нищо на този фронт. Докато бяхме там, крояхме планове, въобразявахме си, че навън от портала ни очаква шпалир от красавици и е необходим само знак, за да положат глави върху мъжествените ни гърди. Оказа се, че жестоко сме се мамили. Животът си течеше тъй, както си е текъл винаги, и трябваше да се почва от нулата и завинаги да се забравят абитуриентските глупости. Писъмцата, които си разменяхме с момичето в новобранските месеци, изтъняха още в края на първата година, а през втората съвсем угаснаха. В една от отпуските се срещнахме и се оказа, че няма какво да си кажем; писмата не ни бяха сближили, а обратното, изпитвахме неочаквана неловкост, спомняйки си смелите и откровени излияния. Гледахме няколко филма, танцувахме в ресторант и се разделихме като приятели, без да правим опит да възпламеним огъня, който се оказа въображаем.

Влакът връхлетя в малката гара със свистене и залепна край дългия перон. Любопитството ми надделя, застанах дискретно край градинката с пресъхнал фонтан и зачаках да видя „дамата“, която моят човек щеше да посреща. Пътниците бързо се изсипаха от вагоните, „панамената шапка“ стоеше под гаровия часовник, те минаваха край него и се отправяха към площадчето, където чакаше градският автобус. Дежурният чиновник вдигна „слънчогледа“, тук бързите влакове стояха само една минута, дизелът изрева късо и тежко, композицията потегли. Изпитах разочарование, че „дамата“ не бе дошла. Тръгнах към колата, момичето от щанда прибираше вестниците и списанията. Махнах му с ръка:

— Чао, ще се видим пак.

— Надеждата крепи света.

Усмивката му наистина беше хубава.

Автобусът напусна площада, а аз тръгнах към самотния москвич. Бяхме идвали напразно, но нищо, едни хубави очи, една обещаваща усмивка са достатъчни, за да имаш добро настроение. Няма да е зле, реших, да прескоча през седмицата насам, сигурен съм, че тази красавица не е омъжена. Вадех ключа, готов да запаля веднага щом дойде моят човек, когато видях, че в колата седи жена, а до задницата на автомобила — голям куфар. Отворих изненадан вратата.

— Къде е бабка?

— Бабка?

— И папа?

Когато виждаш за пръв път една жена, и то седнала, както беше в случая, възприемаш преди всичко очите и прическата й. Очите й бяха тъмнокафяви, а прическата твърде странна. Къса, вдигната нагоре, разрошена. Баба положително щеше да каже, че прилича на свраче гнездо.

Обикновено съм съобразителен и както казват, отракан, но сега „загрявах“ твърде бавно. Повторих глупаво:

— Папа?

— Баща ми, който трябваше да ме посрещне.

— Аха.

— Моля?

— Нищо. Куфарът ваш ли е?

— Мисля, че е мой.

Вдигнах го и се огънах под тежестта му.

— Олово ли носите?

— Злато.

Прибрах го в багажника. „Папа“ вече идваше със спокойната си уверена походка, изпънат като върлина.

— Дъщеря ви е тук — казах.

— Виждам — отвърна той и седна на задната седалка.

Докато палех, маневрирах и се измъквах към пътя за селото, между тях се проведе следният разговор:

— Не слезе от влака, нали?

— Да, папа, не слязох от влака.

— На стоп ли?

— На стоп.

— Предупреждавал съм те да се откажеш от тази практика.

— Но не мога.

Гледах платното на пътя, а с крайчеца на окото си виждах опънатите по бедрата джинси. След време тя попита:

— Бабка болна ли е?

— Здрава е — отвърна той. — Другарят й е внук.

Чак тогава благоволи да обърне глава към мен.

— Не знаех…

— Моля!

— Че бабка има такъв внук.

Щях да попитам „какъв“, но баща й се обади отзад:

— Много добро момче.

Мълчах търпеливо.

В края на краищата в момента съм шофьор, а шофьорът не е длъжен да поддържа разговор с пътниците. И въобще, те не ме интересуват — този господин и рошавата му дъщеря, — тук съм и ги понасям единствено заради капитан Андонов, макар че според мен бе напълно безсмислено да си губим времето с тези персони.

4

Гарирах москвича с бърза и точна маневра. Баба ме наблюдаваше критично. Попита строго:

— Наред ли е всичко?

— Бракмата е бомба — отвърнах.

— Питам за гостите.

— Докарах ги.

— Е?

— Какво „е“?

— Такова… шарено — вече гневно изфуча тя. — Не ти ли хареса момичето?

Охо! Виж я ти моята мила баба. Още първата вечер след чашата ракия, печеното пиле и сладкото от вишни тя ме загледа като снайперист с примижало око:

— Сега какво ще правиш?

— Ще почивам.

— Че от какво си изморен?

— Ами така, службата… полага ми се. Две години не са малко.

— Глупости — сряза ме тя. — Дядо ти едно време служи шест години, мина през две войни и като се върна, още на другия ден го пратих да оре на нивата. Я какъв са те охранили, камък да стиснеш, вода ще пусне. Кога ще почваш работа?

— След месец-два.

— Два са много. При мене ще останеш две седмици, две ще стоиш при майка си и веднага се залавяй да си вадиш хляба. А до края на годината да се ожениш.

— Да се оженя?

— Разбира се, че ще се ожениш. Да не си сакат случайно? На тази държава деца трябват. Нямаш ли си някоя?

— Нямам си.

— Ще ти намеря.

Добре, добре, обещах, ще се оженя, ти избирай момата, другото лесно… Мислех, че въпросът е приключен, сега внезапно подозрение ме зачовърка.

— Какъв е този с… панамената шапка?

— Софиянец… По-миналата пролет купи къщата на Перчанови, ремонтира я и от време на време идва за месец-два. Казват, че е професор, но той не се хвали. Приятели сме. С него и дъщерята. Много отракано момиче. Всяка сутрин идва за мляко от моята крава.

Погледнах строго в очите й:

— Ако имаш някакви бръмбари в главата си, избий ги. Времето на сватосването е минало. А сега ми кажи къде е братовчедът?

— Поръча да го търсиш в кръчмата — рече тя и ядосано тръгна към къщата. — Ако се напиете и ми закъснеете, ще заключа.

Бабиното селце е малко, стотина къщи, и кръчмата е една. Оборотът й е повече от скромен, старците я посещаваха не за да пият, а да се видят и разменят някоя и друга приказка. „Тук ни е клубът, тук ни е църквата — шегуваха се те. — Ако я затворят, пишете ни умрели.“ Работното й време е неустановено. Кръчмарят бай Минчо отваряше привечер, а затваряше според случая. Ако компанията е приятна, ако се е подхванала сладка приказка и той има добро настроение, може и да се осъмне в кръчмата, но появеше ли се каскетът върху главата му, това означаваше, че веднага трябва да си платиш сметката и да изчезваш.

Капитанът седеше край масата в единия ъгъл, а срещу него, облегнат назад, с разкопчана риза и зачервено лице, се намираше бай Георги Подводницата, един от най-големите шмекери в селото, около седемдесетгодишен, бивш търговец, бивш сондьор, бивш градинар, бивш мелничар, дървосекач и прочие, и прочие; човек с голям опит, много видял и много патил, винаги усмихнат, в добро настроение и с готовност за всякакви дяволии. Пред тях белееха чашки с мастика, любимото питие на Подводницата.

Поздравих и седнах при тях. Бай Георги ме потупа по рамото:

— Много ти е симпатичен братовчедът. Ще пиеш ли една мастика?

Минчо донесе мастиката. Това питие никога не ми е харесвало, а освен това баба не лъжеше, бях почти пълен въздържател, но нямаше как. Да откажеш на бай Георги, това означаваше дълбоко да го обидиш. Андонов ми хвърли разсеян поглед. Явно слушаше с интерес разказа на Подводницата. Знаех целия му репертоар, защото при подходящ случай и след три-четири мастики той за един-два часа можеше да ти разкаже целия си живот. Сега надълго и нашироко разказваше как през петдесет и трета, когато бил сондьор в Родопите и живеел край река Ерма, една нощ след проливни дъждове в планината реката придошла и заляла бараките. В едната от тях бил самият той, спял след смяна и бил толкова уморен, че когато водата вдигнала бараката, той не се събудил, а продължил да си спи като младенец и се събудил чак на другия ден, три километра по-надолу. Като погледнал през прозорчето, видял, че бараката му виси заклещена в клоните на грамаден дъб. Всичко това бай Георги разказваше с много подробности и щедра обстоятелственост. Капитанът слушаше и се усмихваше изтънко. Бай Георги забеляза усмивката му:

— Май че не вярваш, а?

— Напротив, вярвам, бай Георге.

— Знам, че не е за вярване, но какво да се прави, чудеса стават. Излъгах само в едно, не спях, но знаете ли защо?

— Защо?

— Защото в бараката не бях сам, а с домакинката, момиче на двайсет години. Голям зор видях, докато я сваля от дървото, защото, ако бяха ни намерили двамата там, не знам какво щеше да стане. После пак се качих в бараката и си заспах преспокойно. Така ме и намериха апапите. Открили бараката по хъркането. Като хъркам, гората люлея. Вярно ли е, Ваньо?

— Вярно е, бай Георге.

— Е, наздраве, момчета!

Денят бе делничен, но кръчмата беше пълна. Старците седяха кротко, пиеха лимонада, гроздова и бистреха политиката.

— Поръчано ни е да не закъсняваме — погледнах часовника.

Капитанът извади портмонето си:

— Плаща! — и подаде на Минчо двадесетлевова банкнота.

Минчо я превъртя колебливо:

— Дребни нямате ли? Лев и седемдесет.

И тогава капитанът извади шепа монети и ги изсипа върху масата. Докато ровеше из тях, аз ясно видях сребърен римски денар, вдигнах го и се вторачих в него. Бай Георги го взе от ръцете ми:

— Каква е пък тази пара, даскале?

След минута всички се струпаха около масата ни. Денарът минаваше от ръка в ръка. Андонов търпеливо обясняваше:

— Подариха ми го за пръстен и хабер си нямам какво представлява.

Гледах го изненадан. Не вярвах, че не знаеше каква е монетата. Без да съм бил колекционер, прочетох много добре името на императора и знаех, че такива монети са сечени през втория век и често се срещат в нашите земи, една от богатите римски провинции по това време.

Андонов примижа срещу мене:

— Братовчедът по ги разбира тези неща.

Не ми беше ясна играта му, но бях сигурен, че има такава, и казах:

— Римска монета, бай Георге, сребърна, император Юстиниан.

— Среброто днес е евтино. Да беше златна, друга работа.

— Тази монета има друга стойност, бай Георге. Едно такова парче върви по двадесет-тридесет лева.

— Хайде, бе? Сериозно?

— Така говорят.

— Бре… — почеса се по тила бай Георги. — Да имам стотина парчета, няма да ми е зле, ама де ти… Що иманяри търсиха едно време, ама нищо. Бай ти Добри Пастуха цял живот копа и нищо не изкопа.

И ни разказа една дълга и предълга история за търсенето на оная римска крепост в долния боаз, за която и аз бях чувал туй-онуй още като дете. Легендата разказваше, че някога някой си Пройо, свинар, знаел точно къде се намира тя. Една от свинете на стадото му открила тунел и редовно влизала и излизала, защото там имало делви с просо, но Пройо тъй и не казал къде е този тунел, а през Балканската война го взели войник и костите му останали някъде около Одрин и заедно с незнайния му гроб била погребана и тайната му за крепостта и товарите със злато.

— Но това е бошлаф работа — завърши разказа си бай Георги Подводницата, — а че има злато в нашите мери, има, но то е от по-ново време и си е в чисти турски лири, а и в наполеони, защото тук, край реката, е минавал пътят на хазната към Цариград, пък нашите момчета не си поплювали, бая чалми са натъркаляни из боазите.

Прибрахме се навреме, баба ми гледаше криминале по телевизията и само махна с ръка лека нощ, добри момчета сте, спете спокойно!

Глава втора

1

Въпреки че четох до един през нощта, събудих се точно в пет и трийсет. Стори ми се, че чух войнишка тръба, командата на дежурния: Стани!

Бях готов да скоча и да изтичам навън на физзарядка, но внимателен, настойчив глас ме предупреждаваше: Няма тръби, няма дежурни. Не ставай.

Отворих очи. Таванът над главата ми бе нисък, дъсчен, боядисан в бледосин цвят, до леглото ми имаше маса, зад масата се люлееше перденце, а през разтворения прозорец каканижеха кокошки, трополеше каручка и баба ми гальовно разговаряше с кравата Мирка. Беше истина, бях свободен, цивилен човек и можех да спя, докогато си искам. Жените никога няма да узнаят това щастие — чувството, че си изпълнил дълга си, че вече не си хлапе, минал си през огъня на закаляването, понесъл си всичко и сега имаш право на всичко! Още няколко дни, и ще се прибера в Перник, а Перник е до София, мачовете вече започнаха, поне един месец ще поскитам свободен, пък после ще видим. Професията ми е дефицитна, ще започна работа в някоя от новите, модерни печатници в столицата.

Но за това после. Навън вече изгряваше слънцето, очаква ни топъл, спокоен ден, ден без „мирно“, „свободно“, „слушам“ и „тъй вярно“. Затворих очи, готов да заспя отново, когато изведнъж се сетих, че в съседната стая спи Андонов, моят нов „братовчед“, и че не мога да разполагам с този ден тъй, както ми се ще. Изпитах леко раздразнение. Ентусиазмът ми от предния ден, там край мелницата на Боеви, започваше да угасва. Играта, а известно е, че в разкриването на едно престъпление има елементи на сложна и хитра игра, според мен не се водеше правилно. През нощта завърших томчето на Агата Кристи; нейният Еркюл Поаро беше блестящ — една дума, един жест, някакъв незначителен предмет бяха достатъчни, за да изгради хипотеза, която винаги се оказваше вярна. Какво беше направил капитанът досега? Беше установил, че изстрелите, които съм чул, са дело на ловния надзирател, беше намерил гилзите и нищо повече. Защо си губих времето да ходя до гарата, а снощи седяхме в кръчмата да слушаме лъжите на бай Георги, които и без това знаеше цялото село. А дали въобще е имало убийство, това още не беше доказано. Бяха изчезнали двама души, но това означава ли, че са убити? Вярно, по тревата са открити петна кръв, но същото може да се случи и при най-леко нараняване. Къде са телата? Уликите? В романите на старата Кристи героите обикновено се намират в хотел, във влак, на кораб или във вила или къща, събрани на едно място, и Еркюл Поаро е между тях. Подбудите за престъпление са ясни — незаконно присвояване на наследство, ревност, наследствена обремененост или нещо подобно. Кой и защо ще убива надзирателя? За два-три килограма риба? Кой е този глупак, когато всеки знае, че бракониерите са повече от редовните въдичари, че ако нямаш билет, можеш да отидеш до кооперативния язовир и срещу левче да ловиш колкото си искаш. А, освен това не е доказано, че ОНИЯ, т.е. убийците на надзирателя, са бракониери. Вярно, чух взрив, мога да се закълна, но бомба не е хвърлена във водата, защото, ако беше взривена във водата, нямаше да чуя взрива по този начин, а въобще надали щях да чуя нещо, и второ, там, където се хвърли бомба и има риба, водата побелява от избития дребосък, а такава риба нямаше. Вярно, следствието започна втория ден, но въпреки това; надолу има спокойни вирове и трябваше да се намери нещичко.

Казах ли това на капитана?

Струва ми се, че не. Не вярвах да е отбелязан този факт в протокола от следствието и огледа на местопроизшествието. Ако ОНИЯ са възпламенили бомба и не са я хвърлили във водата, какво са правили всъщност? И защо споменаваме ОНИЯ? Сигурни ли сме, че са двама, трима или четирима? Малкият е казал „долу има бракониери и се готвят да бият рибата“, но дали е казал точно това?

Облякох се и почуках на вратата на Андонов.

Никой не отговори. Почуках повторно, после надникнах в стаята. Леглото бе празно, оправено старателно, прозорецът отворен, пепелникът почистен. На закачалката висеше якето, а под него кротуваше спортната му еднодневка. Излязох навън. Градинката с цветята блестеше в роса, в двора петелът ровеше и мамеше кокошките, баба ми идваше от обора и носеше кофа с мляко.

— Добро утро! — поздравих я и се отправих към умивалника.

След десет минути седях край масата.

— Прясно ли ще го пиеш, или да го подваря?

Всяка сутрин тя ми задаваше тоя въпрос и аз отговарях по един и същ начин.

— Няма значение.

Тенджерката вече се топлеше на котлона. Очаквах кипването на млякото и се вслушвах в сутрешните звуци. Чуваха се звънците на селското стадо, пърпоренето на трактор, бръмчеше радиоточка. Мълчах и наблюдавах сигурните движения на баба. Попитах я:

— Къде е братовчедът?

— Как къде? Не спи ли?

— Няма го — отвърнах.

— Не съм го чувала да излиза — разтревожи се тя. — Да не би да си е заминал?

— Багажът му е тук.

— Отишъл е по работата си. Браво. Рано пиле рано пее — похвали го баба ми.

— Аз също станах рано.

— Тази сутрин да, иначе се излежаваш до осем.

— Кучето скача според тоягата.

— Устатник си.

— На тебе съм се метнал.

Тя се засмя доволно:

— Само че не знам каква ви е тоягата. Преди малко идва Минчо и пита за братовчед ти, пък аз мислех, че спи, и го отпратих.

— Кръчмарят?

— Други Минчовци в селото няма.

Интересно!

— Ти в колко стана, бабо?

— Станах в колкото си ставам.

Изпих млякото. Часовникът показваше само шест. Къде ли е отишъл капитанът? Ще се върне ли скоро и трябва ли да го чакам? Снощи можеше да ми каже какви са плановете му за днес и нужен ли съм му, или не. Започнах да стягам въдицата си. Да ходи където си ще, аз имам още няколко дена, имам и билет, ще хвърля на дъно и ще чета цял ден, но нещо сериозно, стига с този Поаро.

В това време край портичката звънна велосипедно звънче и видях да влиза в двора „сврачето гнездо“. Панталонът бе сменен с поличка, бе обула маратонки. На кормилото висеше пластмасово бидонче.

— Здравей, бабке.

— Здрасти, мило.

Погледна към моя милост, направи нещо като реверанс:

— Бонжур, мосю!

— Добро утро, госпожице!

Докато баба пълнеше бидона с мляко, аз сглобявах въдицата.

— За риба ли? Ще дойда и аз.

— Моля?

Това не бях очаквал и изтърсих:

— Не отивам за риба, а за гъби.

— Много добре, баща ми каза, че е пълно с печурки. Ще закарам млякото и ще ви чакам на края на селото. След тридесет минути да сте там.

Сигурно съм гледал малко тъпо, докато тя изчезна с велосипеда си, защото баба ме побутна по лакътя и рече:

— Да знаеш, омръзнала ми е тая риба и много ми се ядат печурки. Съвземи се, драги!

2

Който е брал печурки, знае, че растат по пасищата. Затова този предобед аз и госпожица Манева (името й беше Катя Манева и баща й наистина се оказа професор Манев, геолог) се отправихме към поляните отвъд реката, нагоре към Ръта.

— Вижте какво — подхвана ме още в началото тя, — нека не се гледаме като котараци, а да бъдем приятели. В това село млади хора няма и така че естествено е да търся вашата компания, както, и вие моята. Казвам се Катя, уча археология, обичам природата, синеоките мъже, а вие сте черноок, не се плашете.

— Мерси.

Отминахме селото, моста и след половин час бързо ходене бяхме край овчарника на каракачанина. Ниските дълги постройки бяха извити в дъга, дворът пред тях — ограден с телена мрежа, а малко встрани белееше къщичка със сини перденца. Пред къщичката шеташе жена, две кучета задружно лавнаха, тя се изправи и гледа след нас, докато отминахме. Стадото, а също и мъжът й вече бяха отвъд хълма, чуваше се нестройното приглушено подрънкване на хлопатарите. Катя ме попита:

— Разказаха ми някаква история за изчезването на надзирателя и момчето на овчарите. Вярно ли е?

— Вярно е.

— Звучи невероятно.

— Но е факт!

— Невероятното е, че не са открити трупове — допълни тя.

Изгледах я подозрително:

— Казахте „разказаха“. Кой по-точно? Баща ви?

— Съседите.

В тъмните й очи лумна и угасна подигравателно пламъче, после лицето й се озари с прелестна усмивчица:

— Брали ли сте някога гъби?

— Разбира се.

— Тогава не стъпвайте по тях.

Пред мен белееха първите печурки, наредени като пунктир една след друга, сякаш някой бе разпилял едри пуканки.

— Ваши са — отстъпих кавалерски и докато тя наведена режеше внимателно пънчетата им и ги поставяше в кошницата си, крадешком наблюдавах нежния мъх по врата й. Изпитах желание да се наведа и погаля рошавите й, късо подстригани коси; не го сторих, разбира се, но това желание бе така силно, че трябваше да мобилизирам цялото си самообладание, за да не го сторя.

След час, като кръстосвахме поляната и се изкачвахме все по-нагоре, достигнахме върха на платото. На юг се откриха възвишенията към планината, долу се виждаха котловината, прорязана от реката, селото, асфалтовият път, който водеше към града. Катя седна, измъкна от кошницата си цигари и обиграно, по мъжки щракна с газова запалка.

— Не пушите ли?

— Не.

— Браво — сериозно рече тя. — Баща ми ненапразно ви похвали.

— Огладняхте ли?

Грижовната ми баба не бе забравила да сложи в кошницата ми хляб, домати, сирене, два едри грозда.

— Още не. Как е малкото Ви име, другарю Тихов?

— Иван.

— Искаш ли, Ваньо, да направим една екскурзия ей до ония скали? Там ще обядваме, ще починем и после ще се върнем в селото.

Ръката й сочеше към хълмовете на юг, и по-точно — към венеца от варовикови скали, които белееха на два-три километра от мястото, където се намирахме. Тези скали са характерни за нашия край, те увенчават като дантела всички хълмове около поречието на реката, а там, където Катя искаше да отидем, ние ги наричахме Петльови гребени. Защо гребени, не ми е ясно, те не приличат на гребен, нито пък на цветето със същото име. Бил съм там няколко пъти, като деца търсехме прилепи из пещерите, беряхме здравец из урвите.

След час и половина ходене се намирахме в подножието им. Докато почивахме, Катя направи признание, като ме гледаше лукаво:

— Всъщност гъбите не ме интересуваха, интересуват ме пещерите, които ще видим след малко. Не съм спелеоложка, знаеш, че следвам археология, но тясната ми специалност е праисторията. А тука има следи от праисторическия човек.

Гледах я слисано.

— Не се сърди, Ваньо… Вече съм била тук два пъти, но баща ми ми забрани да идвам сама, а той мисли само за риболов и за нищо друго.

Разстлах кърпата, в която бе увит хлябът, подредих доматите, сиренето.

— Не се сърдя, напротив…

— Благодаря.

Погледнахме се в очите, засмяхме се…

— Ето че станахме приятели — каза тя.

И докато обядвахме, Катя ми изнесе лекция за характера на цялата околност от археологична гледна точка. Според нея излизаше, че тук е имало живот от много хилядолетия преди новата ера, а по-късно тук някъде е минавал главен римски път, който е свързвал крепостите Нове и Дискодуротера, и тя беше сигурна, че ще открие следи от този път, както и следи от крепостта, която е съществувала някъде наблизо край реката и началото на пролома. Пътят, който сега се движи успоредно с течението на реката, е късен. Както е известно, напомни тя, римляните са избягвали ниските места от стратегически съображения.

Ако сте забелязали, няма по-лесен и сигурен начин да станеш близък с някой човек от планинарството. Достатъчен е един излетен ден, макар и само до Витоша, една закуска или обед край бистър поток или под сянката на някое дърво, изкачване на един връх или нощуване край лагерен огън, и ти ще научиш за тоя човек много повече, отколкото ако се срещаш с него цяла година в кафенето или да речем, в учреждението, където работите и двамата. Когато след простия, но много вкусен обед и след кратката почивка тръгнахме към Петльови гребени, вече си говорехме на „ти“ без всякакво стеснение, аз носех кавалерски кошничката и връхната й дреха, подавах й ръка, когато трябваше да изкачим стръмен наклон, и ми беше много приятно да чувам как изговаря малкото ми име.

— Сега, Ваньо — говореше тя, — ще ти покажа една малка, но много симпатична пещера, където миналото лято нощувах четири нощи.

— Сама? — удивих се аз. — А баща ти?

— Баща ми си беше в София, а и аз не бях сама — обясни тя, — макар че нищо не ми пречи и сама да спя в която и да е пещера.

— Ясно — рекох и усетих, че гласът ми леко се промени, — била си с кавалер.

— И кавалери имаше, както и колежки. Състуденти, които ми идваха на гости.

— Е да, разбира се — казах, — така не е страшно.

Но всъщност мислех за друго. Изпитвах и завист, и ревност към оня или ония, с които тя е била тук, представях си как са прекарали тия дни под скалите, как са посрещали изгревите и изпращали залезите, вероятно вечер са стояли край накладен огън, свободни и безгрижни, а аз през това време съм пердашил крак в строева подготовка по плаца на казармата. Тя сякаш четеше мислите ми:

— Беше славна история. Живяхме като истински диваци.

Вече бяхме в подножието на самите скали. Обърнати на север, те излъчваха хлад, по склона под тях растяха дървета, обвити в бръшлян, тук-таме сълзеше вода, намерих и стръкове здравец и не пропуснах да се похваля на момичето, че тия места ги знам много преди нея, че още като деца сме идвали тук да търсим прилепи.

— А ето и моята пещера — извика тя, когато излязохме на полянка, оградена с дребен храсталак.

Отворът й бе на метър и нещо от земята, оставихме багажа долу, тя измъкна електрическо фенерче от сака си и пъргаво като коза се покатери до отвора.

— Ела!

Не мислете, че това е Магурата или Леденика, пещерата бе съвсем малка, четири или пет метра дълбочина и два-три ширина, сводът бе до главите ни, а отворът светеше като прозорче на колиба. Светлината на фенерчето обходи стената, дъното, равния утъпкан под от суха земя.

— Тук — сочеше Катя — е било огнището. Виж, още личат следите от пушека, а през лятото намерихме кости от диви животни. Първобитният човек е ловувал в горите и край реката, горите са били непристъпни, животните са идвали на водопой, той ги е дебнел от засада. Ловял е и риба, разбира се. Вкъщи имам кремъчна брадва, нож и въдица от кост. Ако твоите не вършат работа, мога да ти я заема — пошегува се тя. — Сухо, топло, и най-важното — сигурно. Струва си да се напише книга за ролята на пещерите в цивилизоването на човешката раса; без тези естествени убежища надали сме щели да оцелеем.

— И колко години е продължило това?

Трябваше да призная, че никога не ме е привличала историята и познанията ми бяха равни на нула.

— Години? Хилядолетия. Четиридесет, петдесет, сто… Това никой не знае.

Минаваше два часът, когато решихме да се връщаме в селото. Тръгнахме по пътеката край скалите, за да слезем долу, на шосето край реката.

— По тия места — хвалех се на Катя — съм идвал за прилепи. Освен твоята тук има и други пещери, и по-малки, и по-големи…

— Знам — отвърна тя. — Горе има още няколко, но са достъпни само за алпинисти. Тази година мисля да се запиша в курсовете към някое спортно дружество и следващото лято ще надникна и в тях.

Скоро открихме коларски път, тръгнахме по него и тогава видях нещо, което ме накара да подскоча. По тесния коловоз беше минал автомобил и ми се стори, че следата, отпечатана в малка влажна вдлъбнатина на пътя, прилича на един от отпечатъците от автомобилна гума, открит и заснет от милицията край мелницата.

— Какво ти е? — попита Катя, като ме видя да се навеждам и гледам в земята.

— Обувката — измърморих. — Имам камъче в обувката.

Седнах, събух обувката си и докато давах вид, че се занимавам с нея, отскубнах стиска трева и прикрих следата. Възможно е да си внушавам, всеки втори автомобил у нас е с гуми от една марка, но отгде да знам, толкова дълго се бях взирал в ония отпечатъци, че реших твърдо — трябва да се провери. Още този ден, веднага щом се върнем в селото, ще взема Андонов и ще го доведа на това място.

Докато стигнем шосето, непрекъснато гледах в земята. Пътят беше каменист и сух, имаше разпилени камъчета, личеше, че по този път са минавали и хора, но други отпечатъци от автомобил не видях.

В селото се върнахме бързо. Катя спря първия камион, който идваше от боаза, и аз за пръв път видях колко непреодолимо и пленително се усмихва тя, когато разговаря с шофьори. Резултатът от тази усмивка бе, че грамадната татра направи отклонение от два километра, за да ни остави пред самия дом на професора. Ремонтираната къща на Перчанови се белееше сред ябълкови дървета, под едно от тях бе изправена стълба и професорът береше ябълки.

Катя стисна ръката ми:

— Не казвай на баща ми къде сме ходили, а утре ме вземи на реката. На мене ми върви, ще уловим сом, ще видиш…

3

Намерих капитана да седи под асмата и да чете книга. Срещу него баба ми пълнеше буркани с бланширани печурки. Като видяха физиономията ми, се засмяха.

— Нали ти казах — гледаше ме подигравателно баба. — Рано пиле рано пее. Я да видя какво си донесъл? Е браво, цял ден за една шепа. Гладен ли си?

— Не!

— Изморен ли си?

— Не съм уморен.

— Какво ти е тогава?

— Нищо.

Прибрах се в стаята си и капитанът веднага дойде при мене:

— Искаш нещо да ми кажеш?

— Аз? Откъде знаеш?

— Знам. Знам и това, че се сърдиш, че съм си губил времето да ходя за гъби. Че не ти се обадих тази сутрин; че чета книга, а не търся престъпниците, и тъй нататък. Е, кажи какво има?

Разказах на Андонов къде съм ходил и какво съм видял. Той веднага донесе от стаята си няколко снимки, нареди ги на масата.

— Коя?

— Тази — посочих уверено. — Оная следа прилича точно на тази. Трябва да отидем веднага. Може да мине друг автомобил, животно, хора и тъй нататък.

— Прав си… Всичко това е възможно, само че няма никакъв смисъл да ходим.

Гледах го изненадано.

— Ако следата е същата — продължи той, — това означава, че автомобилът, който я е оставил, е бил и при мелницата, и при скалите. Ако не е същата…

— Обратното — ядосах се аз.

Андонов ме погледна спокойно:

— Именно. И не забравяй, че търсим убийците, а не автомобил…

Наистина не го разбирах.

— Слушай, Ваньо — помъчи се да ми обясни капитанът. — Цяла седмица органите на КАТ проверяват автомобилите на три окръга. Имаме три вида отпечатъци и нито един не сме открили. В случая не е важно идентифицирането на твоя отпечатък, а фактът, че го има. И дали е същият, или не е, не е важно. Защото този, който е бил при мелницата на излет, могъл е да бъде и при скалите. Всеки има право да отиде където си ще. Твоята находка има съвсем друго значение. Много важно, разбира се… Ние трябва да претърсим този пущинак там, при твоите Петльови гребени. И това ще стане не сега, а утре рано, а може би и малко по-късно, и не от нас, има си хора за тази работа. Защото, ако… — и той направи обичайната си пауза след тази дума:

— Ако?

— Ако този автомобил първо е бил при мелницата, а после при скалите, той наистина е могъл да откара там само едно — трупове. И като ги намерим, ние само ще потвърдим факта и нищо повече. Тоест това, което вече знаем. Или почти знаем.

— Почти? Защо почти?

— Не мисли, че тази сутрин ходих за гъби — продължи Андонов, без да обърне внимание на въпроса ми. — Гъбите набрах между другото, до обед аз бях овчар… Помагах на каракачанина да пасе стадото. Видяхте ли жена му?

— Да. Защо?

— Обърна ли внимание на облеклото й?

— Не, защо?

— Да, не… Човек трябва да гледа, без да се пита защо — малко недоволно рече Андонов и измъкна цигарите от джоба си. Гледах малко тъпо как започна да очуква цигарата и изпитвах срам като ученик с неподготвен урок. — Имаш ли ангажименти за утре?

Може би се изчервих, защото той добави:

— Към момичето, искам да кажа.

— Помоли ме да отидем за риба.

— А ти я помоли най-напред да отидете за гъби, а после за риба. Намери извинение, че баба ти много обича гъби, че рибата сутрин не кълве и тъй нататък. А сега ще ме откараш до града и довечера мини към кръчмата, да видиш какво правят старците. Ще се върна тук след два дни. Гледай, слушай и нищо не предприемай!

4

Не го попитах къде ще бъде през тези два дни. Щом не намери за нужно да ми каже, значи не трябва. Реших да изпълнявам нареждането му, т.е. да гледам и да слушам. Третото условие наруших и ето как стана това. През цялото време, докато го карах за града, и после, като се връщах, аз непрекъснато мислех за автомобилния отпечатък и не издържах, реших да хвърля още веднъж поглед към скалите на Петльови гребени. Оставих москвича долу край шосето и тръгнах по коларския път, по който бяхме минали с Катя. Слънцето вече се спускаше към хоризонта. Вървях бавно и внимателно разглеждах сенчестия коловоз. В храсталаците подскачаха птици, подсвирна кос, който ме накара да трепна, толкова майсторски имитираше човешкото свирене. Обадих се, той подсвирна повторно и така си поиграхме няколко минути, докато тревожният крясък на сойка не накара коса да млъкне. Бях запомнил мястото, където прикрих следата, несъзнателно броях завоите, два наляво, един вдясно и после по равното, където бе влажно, трябваше да видя стиската трева. Но трева нямаше, нямаше и никаква следа. Сгрешил съм, помислих аз, продължих нагоре, минах още два завоя и внезапно излязох на поляната под самите скали. Изпотих се от вълнение. Възможно ли е да съм подминал белязаното място, след като така внимателно бях гледал? Върнах се веднага обратно и бавно, като вървях само по левия коловоз, започнах да изследвам пътя метър по метър. Един завой, втори, ето го това равно място, сигурен съм, че тука някъде беше тази следа, — тук бях скубал тревата, бях събувал и обувката си, но трева нямаше, нямаше и следа. Слязох чак до самото шосе, после бързо, почти тичешком се изкачих и вече не остана никакво съмнение, че някой беше махнал стиската трева и беше заличил следата. Клекнах и внимателно изследвах влажната земя. Ясно, мястото беше трамбовано с нещо твърдо, после посипано с пръст и дребни камъчета. Всичко това ме впечатли толкова дълбоко, че седнах и седях така десетина минути.

КОЙ е свършил всичко това? И КОГА? И ЗАЩО?

Отново изкрещя сойка, подухна вятър, гората леко зашумя.

Слънцето залязваше, скалите се обагриха в червено. Станах и тръгнах нагоре. Спомних си поръката на Андонов да не предприемам нищо, но не можах да се сдържа, вече бях нарушил обещанието и реших да хвърля поглед още веднъж на поляната, където излизаше този път и където беше ходил този тайнствен автомобил. Мястото беше равно, обрасло с гъста, но суха трева, дълго около петнайсетина метра и широко седем-осем. В подножието на скалите имаше дребен храсталак, а самите те започваха почти отвесно — гладки, сиви, обрасли тук-таме с лишеи, високи и недостъпни. Ако автомобилът е същият, беше казал Андонов, то той е докарал там само трупове и ако поразтърсим тези Петльови гребени, може би ще ги открием. Може би трябваше да търся в посоката, срещуположна на тази, от която дойдохме с момичето, и тя е източната, но щом напуснах поляната, попаднах в гъст и непроходим храсталак, обвит в бръшлян, къпинак и тръни. Скоро щеше да падне здрач, разбрах, че няма никакъв смисъл да се опитвам да проникна в тази джунгла, и реших да се върна обратно. Не ми харесваше това място. Сойката пак изкрещя, след малко се чу и чухал[1] и аз неволно ускорих крачка. И все ми се струваше, че някой върви след мене, след завоите спирах и дебнех, но нямаше никого и аз трябваше да си призная, че изпитвах страх, и засрамено се укорих: Момичето е идвало само при тия скали, спало е в пещерата, а ти се боиш и от сянката си!

Когато зърнах москвича да си стои на мястото, изпитах облекчение… Добре, добре, мой човек — заканвах се аз, — ще се срещнем, драги, ще разбера кой си и какво си, нас отпечатъкът собствено не ни интересува, вече знаем, че го е имало, и щом ти си решил да го заличиш, още по-зле за тебе, това означава, че се боиш, а се бои оня, който има нечиста съвест… Ще видим, ще видим… Въображението ми работеше трескаво, вече виждах този човек, грозната му, груба физиономия на криминален престъпник, дрезгавия му глас, широките рамене и малко криви крака, въоръжен е с широк касапски нож и кой знае защо, с къса, рязана пушка, която крие под дрехата си. И тъй нататък. Четенето на криминалета си казваше думата, бях хлътнал здравата и вече знаех, че няма да си замина от селото, докато не приключи тази история. Трябваше да помоля капитана за оръжие, не е лошо да чувствуваш под мишницата си твърдостта на един пистолет, не е известно кога и при какви обстоятелства може да се срещнеш с престъпника.

Тази идея ме въодушеви. Когато вадех ключовете, за да отворя колата, вече си подсвирквах, но свирнята ми секна изведнъж. На дръжката на вратата имаше закрепена хартийка и аз смутено я откачих и с безкрайно удивление прочетох следното: „Не си пъхай гагата там, където не ти е работа.“

Прочетох още няколко пъти тия десет думички, написани с малко разкривени печатни букви, с химикалка, в един ред, без препинателни знаци, на лист от ученическа тетрадка. Хвърляше се на очи думата гагата. Тази дума употребяват твърде често в село, моята баба например псуваше кокошките точно с този израз — къде си пъхате гагата, гладници такива!

Огледах се глупаво, сякаш очаквах, че този, който е писал бележката, е някъде наблизо и ме наблюдава. Нямаше никого. Бях сам, откъм дефилето се дочуваше виенето на тежкотоварна кола. Прибрах бележката, запалих и потеглих към село. Нямах желание да карам бързо, чувствувах се прекалено нервен и се мъчех да сложа в ред мислите си. Първо — мислех аз, — някой ни е наблюдавал, когато бяхме с Катя край Петльови гребени. Второ — той е разбрал, че съм открил следата, и е побързал да я заличи. Трето — той е бил тук, когато се върнах от града и паркирах колата край шосето. Докато съм тичал нагоре-надолу по коларския път, написал бележката и спокойно я окачил на дръжката на вратата. А напълно е възможно и да ме е гледал, когато я четях, скрит зад храстите наблизо. Ясно, играта загрубява! И какво? Изплашен ли съм? Имате много здраве, сержант Тихов не се поддава на провокации. И все пак мъничко се поизплаши, признай. Напротив, сега вече знам, че ТЕ или ТОЙ съществуват и са някъде около нас. Макар и невидим, враг има, приготви се за бой, Тихов!…

Останалите поръчения на капитана изпълних точно. И двете вечери висях в кръчмата, насилих се и пих мастика с бай Георги, но нищо особено не видях и чух. Разговорите бяха традиционни — за политиката, за реколтата, дребни селски клюки и познатата история с изчезването на надзирателя. Интересът бе поугаснал, сега не се коментираше събитието, а бездействието, според тях, на милицията. Как е възможно, чудеха се те, да минат толкова дни, и нищо да не се открие. Игла да беше се загубила, щеше да се намери, а това са хора, и то не един, а двама. Първата вечер кръчмарят ме попита:

— Отиде ли си твоят братовчед, че не го виждам?

— Ще гостува на един приятел в града за ден-два. Трябва ли ти?

— Исках да го питам нещичко, но щом ще се връща, ще почакам.

И за гъби ходихме с Катя край овчарниците. Какво искаше да гледам Андонов, тъй и не разбрах. Овчарят си пасеше стадото, жена му шеташе край къщичката. Облеклото й беше обикновено, селско, не тукашно, но нали говореха, че са каракачани, откъде да знам как се обличат каракачаните. Единственото, което ми направи впечатление, бе, че я чухме да пее. Преди още да приближим овчарниците, чухме женски глас да пее една от известните родопски песни. Пееше толкова хубаво, че в първия момент аз помислих, че чуваме радио, но когато приближихме и кучетата лавнаха, гласът внезапно секна и я видяхме да стои край цветята си и да гледа тревожно към нас. Гледа, докато отминем, и Катя отново изрази възхищението си:

— Много красива жена!

С овчаря вече се познавахме от следствието и огледа край мелницата. Мълчалив, затворен човек, на поздрава ни отговори с едно „добър ден“, а когато го попитах има ли нещо ново за момчето му, само вдигна рамене и се отдалечи след овцете си.

Удържах думата си и пред Катя. През втория ден от отсъствието на капитана ние бяхме край реката с момичето и това беше един прекрасен ден. Рибата кълвеше като побъркана. До обед вече имахме в актива си общо пет шарана и един сом от четири и половина килограма. Не знам чия беше заслугата и чие беше правото да се хвали с този сом. Вярно, той се улови на нейната въдица, но го измъкнах аз, и то след като си играх половин час, и тъкмо затова Катя не искаше в никакъв случай да го вземе. Наложи се спора да решава баба.

— Може и да си помогнал, за да го измъкнете — рече тя, — но нали въдицата е нейна? Има ли кавалер, който да не помогне на една дама в такъв момент? Твоя е рибата, момичето ми, и Ваньо като истински кавалер ще дойде да го отнесете вкъщи.

Така че заслугата да гостувам нея вечер на Катя и професора е донякъде на баба ми.

[1] Чухал — малка ушата сова. — Б.кор.ел.изд. ↑

5

Старата къща на Перчанови беше ремонтирана и променена до неузнаваемост. Долният етаж бе превърнат в едно голямо помещение с френска камина, разделено надве с портал. Вътрешно стълбище водеше нагоре, а в дъното, в един от ъглите, бе направен истински бар с три високи столчета. Всичко бе изпипано с вкус и приличаше на снимка от журнал по вътрешна архитектура. Фасадата на къщата не бе пипната и никога не бих предположил какво ще видя, ако вляза вътре.

— Какво ще пиеш? — попита Катя, застанала зад бара. — Уиски, кампари, коняк?

Доловила колебанието ми, веднага предложи:

— Честно казано, аз предпочитам гроздова и ако се довериш на моя вкус…

— Напълно.

След няколко минути по стълбището слезе професорът. Катя разлюля под носа му рибата и той заекна от вълнение:

— Ннне може да бъде!

— Но е факт — ухили се тя. — Доколкото знам, папа, досега подобен екземпляр не си имал щастието да уловиш.

— Вероятно заслугата е на другаря — рече той, гледайки ме през очилата.

— Нищо подобно. Знаеш, че миналото лято пак бях уловила сом. Ще пиеш ли гроздова?

— Ако направиш салата — отвърна професорът и седна при мене.

Вече можах да го разгледам спокойно. Петдесетгодишен е, реших, строг, но добър. Обича дъщеря си, риболова и спокойствието. Вероятно жена му е починала, купил е тая къща, за да може да работи на тишина, далеч от шума и напрежението на големия град.

Забелязал внимателния ми поглед, той се усмихна:

— Благодаря ви, че правите компания на дъщеря ми. Страхувам се, че е прекалено самостоятелна и невнимателна…

— В смисъл? — не разбрах какво иска да каже с това „невнимателна“.

— Все пак, момиче е — рече той — и не е твърде удобно да скита сама край реката и из горите.

— Тук хората са добри.

— Хората са повече от добри и все пак беше извършено престъпление.

— Е, да — съгласих се аз.

Той сне очилата си, избърса ги с кърпичката, извадена от джобчето на сакото си, погледна ме и малко небрежно, сякаш между другото попита:

— Какво става с разследването? Открихте ли престъпниците?

— Не знам — отвърнах изненадано. — Мисля, че още не.

— Да-а — продължи той, — странна история.

— Защо казахте „открихте“? — попитах. — Бях само свидетел.

Той се усмихна:

— Защото ми се струва, че и вие участвувате в следствието.

— Аз?

— Вие. И вашият приятел.

Засмях се:

— Шегувате се. Този приятел ми е братовчед и е тук заради риболова.

Засмя се и той, напълни чашите:

— За ваше здраве. И извинете, въобразих си, че този ваш братовчед е от милицията.

Без малко да кажа: „Да, от милицията е, и много ви моля не казвайте на никого“, но се въздържах, вдигнах чашата, отпих от гроздовата и се задавих. Той лекичко ме потупа по гърба. Извиних се:

— Не съм навикнал.

— Ще навикнете — успокои ме той. — С всичко се навиква.

Катя влезе, поднесе красиво наредена салата и се скара на баща си:

— Папа, внимавайте. Момчето е почти въздържател.

После се обърна към мене:

— Папа пие само гроздова, защото страда от язва. Когато има болки, става много проклет. Обиди ли ви с нещо?

— О, не — отвърнах. Обиди ме тя, като каза „момчето“, но преглътнах, с всичко се навиква, както казва баща й, а на нея бях готов всичко да прощавам.

— Утре ще уловим два сома — погледна ме ласкаво тя, аз вдигнах рамене. — Защо, не сте ли свободен?

— Не знам, може би.

Капитанът трябваше да отсъствува само два дни, следователно утре щеше да бъде тук и аз не можех да зная свободен ли съм, или не.

— А може би ще отидем за гъби!

Бързият й поглед означаваше друго и аз го разбрах. Утре, ако желая, ние можем да отидем при Петльови гребени.

— Утре — рече професорът — ние с тебе, дъще, ще се разходим до града.

Явно Катя бе изненадана:

— Защо, папа?

— Защото се налага, момичето ми.

Тонът му внезапно бе станал строг. Погледнах го учудено, той се засмя, както ми се стори, малко пресилено:

— Вероятно ще ходим при лекар.

После стана, кимна с глава:

— Вие се забавлявайте, аз ще поработя.

И леко, почти безшумно се изкачи по стълбата към втория етаж. Катя се наведе към мен, рече тихо:

— Сигурна съм, че язвата го свива, но не признава. Искаш ли да изиграем един шах?

Докато нареждахме фигурите, тя бързо смени гроздовата с уиски.

— Не я понасям — отвърна на учудения ми поглед, — но я пия, заради баща си. Насилих и теб, за да му станеш симпатичен. Консерватор е и не признава вносните напитки.

Обичах шаха и в поделението бях един от най-добрите. Първата игра играх разсеяно и загубих. Втората продължи дълго, може би час, час и половина, и въпреки това завършихме реми. Стараех се да не го показвам, но не ми беше приятно.

— Имам разряд — успокои ме Катя, — а освен това ти си разсеян, и трето, кавалер, както казва бабка. Хайде, скъпи, лека нощ, вдругиден ще ти дам реванш.

Изпрати ме до външната врата и ми се стори, че държахме ръцете си малко повече, отколкото е прието. Селото тънеше в мрак, няколкото улични лампи ме водеха към площада с кръчмата. Признавам, бях развълнуван, гърдите ми поемаха дълбоко свежия въздух, струваше ми се, че есенното небе никога не е имало толкова звезди, щурците изпълваха тъмнината с неспирен, възторжен звънтеж. Дотогава не познавах истински чувството любов, случаят беше ме опазил от това щастие, страдание или изпитание, наречете го както щете, но усещах, че с мен става нещо неизвестно, сладостно и тревожно, искаше ми се да полетя, да викна, да се смея. Ще я видя не утре, а вдругиден, колко далеко е това — една нощ, един дълъг ден и още една нощ!… С какво ще отидат до града? С автобуса? А защо не поискат колата от бабка? Ще ги откарам и ще ги върна. Трябваше да предложа, трябваше сам да се сетя, вече е късно да се предприема каквото и да било, утре сутринта ще си намеря работа към площада и ще я зърна, когато се качва в автобуса.

А капитанът?

Сетих се за Андонов и веднага отрезнях. Драги ми Тихов, къде си тръгнал, мойто момче? По-полека. Не забравяй, че още си тук, защото имаш ангажимент към капитана, обеща, че ще помогнеш, не се заплесвай като гимназист, ела на себе си. Добре де, обади се друг глас, едното не пречи на другото. Любовта никога не е пречила на силните мъже, напротив, помагала им е. Любовта стимулира, мобилизира, извисява личността. А трети глас се обади: А тя? Катя? Ако ти, драги ми глупчо, започваш да се влюбваш или вече си влюбен, то тя и хабер си няма. Какво си въобразяваш? Кой си ти и какво си? Мислиш, че това хубаво, интелигентно момиче си няма приятел там, в столицата? Студентка трети курс, заобиколена от интересни мъже! Тук е с тебе, защото няма друг, ти си единствен, каза ти го още в началото, необходим си й само за компания и нищо друго. Я по-спокойно и ела на себе си!

В главата ми беше истинска каша и като видях, че в кръчмата свети, реших да направя това, което вършат всички мъже в подобен случай. Ще изпия една голяма мастика, коняк, ракия или каквото и да било, пък да става каквото ще. Влязох, бай Минчо беше сам и доизбърсваше измитите чаши.

— Здрасти, Ванче! — зарадва се, като ме видя. — Къде си закъснял толкова?

— Разхождам се — отговорих смутено. Сякаш той можеше да знае откъде идвам и какво мисля.

— Като няма моми, ще се разхождаш, какво ще правиш. Цигари ли искаш?

— Не пуша, бай Минчо! Дай ми нещо за пиене.

— Какво да бъде то?

— Какво да е…

Той сръчно отвори бутилка с мента, отмери сто грама, подаде ми чашата.

— Наздраве! Меко и леко.

Седна при мене, огледа се и каза заговорнически:

— Мога ли да те попитам нещо?

— За братовчеда ли?

— Може и без братовчеда ти да я свършим. Виж какво ще ти покажа!

Извади портмонето си, разтвори го и постави на масата един римски денар. Черните му очички блестяха.

— Оня ден каза, че струва двайсет-трийсет лева. Вярно ли е?

Взех монетата, разгледах я. Струваше наистина, защото беше републиканска, но премълчах, а попитах:

— Откъде я имаш, бай Минчо?

Той се усмихна изтънко:

— Ако си търговец, нямаше да питаш откъде я имам. Имам си я и това е. Колко даваш, за да стане твоя?

Вдигнах рамене.

— Нямам пари, бай Минчо.

— А ако имаше? Двайсетака даваш ли го?

— Може би щях да го дам…

Той ме потупа по рамото:

— Благодаря. Монетата е от мене. А ако ми намериш някого от тия, дето дават толкова пари, ще има и комисионна. Братовчед ти не е ли кандидат?

Не знаех дали щеше да бъде кандидат братовчед ми и отговорих предпазливо:

— Ще видим. Може би. Затова ли го търси оня ден?

— Затова.

Зададох въпрос, който беше повече от глупав:

— Колко парчета имаш?

— Две — отсече той, после се засмя, пак ме потупа по рамото и добави: — Пък може и да са двеста, само че няма да ти кажа. Да не мислиш, че съм намерил имане. Ако ти кажа откъде ги имам, няма да повярваш. Струват ми по петдесет стотинки, пробутваха ми ги преди години и тъй си стояха в чекмеджето до оня ден, когато вие с твоя братовчед направихте този иширет…

— Номер ли? Знак?

— Този номер, казано по нашему. Тогава разбрах, че сте търговци на такава стока.

Гледай го ти нашия човек! Че не е била случайна демонстрацията на Андонов с тая монета, в това съм сигурен, но че е целял точно този ефект, не вярвам. Както и да е. Каквото и да е било намерението му, рибата е клъвнала.

Отговорих съвсем спокойно:

— Утре братовчедът се връща и ще видим, може би пък и да ти вземе стоката.

— Е това е приказка! — прибра си денара кръчмарят и отново се залови с чашите.

Изпих ментата, пожелах му лека нощ и си тръгнах към къщи. Андонов ми постави още една въпросителна и колкото да умувах, не разбрах какво иска да постигне с тия монети. Утре има какво да му докладвам. Първо — премахването на автомобилната следа, второ — бележката на вратата на автомобила, трето — професорът знае, че не ми е братовчед, а служител от Народната милиция, четвърто — монетата на кръчмаря…

Ще трябва да се опитам още сега, като се прибера в стаята си, да систематизирам всичко това, да намеря оня момент, ако съществува такъв, разбира се, който осмисля фактите, обединява ги и води до главното! Ако на мое място бе Еркюл Поаро, вероятно щеше да постъпи точно по този начин и безсъмнено щеше да открие онова рационално зърно, което ще го приближи към главната цел.

Унесен в тия и подобни разсъждения, аз напуснах площада и тръгнах по улицата, в дъното на която се намираше къщата на баба ми. Като завивах, стори ми се, че на срещуположния ъгъл имаше човек, който се притиска о стената на високата каменна ограда. В първия момент това бе просто усещане, отбелязано мимоходом, но след десетина крачки спрях и се обърнах. Тъмнината край оградата бе плътна, осветлението от площада я засилваше. Окашлях се, ритнах някакво камъче, после извиках по войнишки:

— Кой там?

Стената отвърна с мълчание, но изострените ми сетива доловиха движение и вече бях напълно сигурен, че там имаше някой, който стои, диша и ме гледа. Признавам, изпитах нещо като страх, казвам „нещо“, защото това не беше точно страх, а безпомощност, и вече не можех да се обърна и тръгна към къщи. Две години непрекъснато съм бил с оръжие, а сега нямах в себе си даже и джобно ножче. Струваше ми се, че ако тръгна към къщи, този „някой“ непременно ще ме нападне в гръб. Тръгнах рязко и смело към тъмния ъгъл, разчитайки на изпитана хитрост — това, което зная аз, той не знае. В тъмнината еднакво се страхуват и човекът, и звярът. И жертвата, и нападателят.

И този някой също така бързо и рязко напусна ъгъла и тръгна край стената, която продължаваше по другата улица. Вече не се криеше, виждах тъмната му фигура да крачи бързо по тротоара. Деляха ни десетина метра и когато ускорявах хода си, той също ускоряваше своя. Така изминахме стотина-двеста метра, за съжаление осветление нямаше, но все пак през цялото време имах чувството, че ми напомня нещо тази малко дребна фигура, която стъпваше безшумно и пъргаво като котка. Вече излизахме извън селото, когато внезапно фигурата скочи встрани и потъна в тъмнината на овощна градина с неясни, безформени сенки на дърветата. Дълго стоях край тази градина, напрегнато се вслушвах. Не се чуваше нищо. Над селото се таеше лепкава тишина, спяха и животни, и хора.

Върнах се обратно, прибрах се вкъщи, опитах се да чета, но не можах. Струваше ми се, че някой ме наблюдава през прозореца, даже излизах навън, разхождах се в двора и дебнех в тъмнината като хлапак. Заспах късно и сънят ми бе тревожен, изпълнен с къси, чудновати видения, които избухваха и угасваха като взривове.

Глава трета

1

Андонов се завърна в селото следващия ден по обед. Намирах се на покрива на къщата, бабка беше ме помолила да сменя няколко счупени керемиди, когато чух звънче на велосипед и от вълнение едва не паднах, долу. За мое разочарование не беше Катя, а самият капитан, яхнал чисто нов, блестящ с никела си велосипед. Докато го вкарваше в двора, аз набързо се смъкнах по стълбата и като установих, че това е един истински „Чопър“, зяпнах от удивление. Капитанът с най-сериозно изражение го „паркира“ под асмата, измъкна от чантичката му лигнин и старателно, без бързане избърса праха от рамките и каплите. После изми ръцете си на чешмата, плисна шепа вода по изпотеното си лице и чак тогава ми подаде ръка.

— Честито! — поздравих новото му превозно средство.

Той уморено се отпусна на пейката:

— На дъщерята е.

— И за какво ти е?

— Просто така, да го карам…

— Обядвал ли си?

— Гладен съм като вълк — и отправи поглед към кухнята.

— Бабка е с кравата на полето и аз ей сега ще направя салата и ще изпържа яйца на очи.

— Можеш ли?

— И още как — похвалих се, защото единственото ядене, което мога да приготвя, е яйца на очи, но според бабка то е достатъчно, за да мога да се оженя, защото, казваше тя, съвременните госпожици и това не могат. Когато ги поднесох на масата, Андонов ме поздрави:

— Отлично!

После сериозно заповяда:

— Разказвай.

И докато се хранеше, аз подробно и последователно разказах как съм прекарал тези два дни. Той не ме прекъсваше и не показваше с нищо, че новините му правят някакво впечатление. Разказът ми завърши с мълчаливото преследване по улицата късно през нощта. Млъкнах и зачаках като ученик, на когото ще пишат бележка. Очукването на цигарата по капака на кутията продължи прекалено дълго. Най-сетне в очите му се появи усмивка:

— Добре. Много добре.

После добави:

— Не съм срещу самоинициативата, но има случаи, когато тя не е желателна. Какъвто е нашият.

Очаквах това и наведох виновно глава.

— Струваше ми се, че е излишно да се губят два дни, другарю капитан…

— Братовчеде — поправи ме той.

— Да… братовчеде… Вече минава толкова време, труповете не са намерени, ние се въртим насам-натам, уликите се губят, а и без това са толкова малко… Мисля, че още сега трябва да отидем там, при скалите, и да претърсим цялата околност. Според мен те са там.

— Те? Кои те?

— Убитите.

— Запомни — търсим изчезналите и нищо друго! Никой не е видял, нито пък чул някой да убива някого!

— Значи — казах аз — според вас престъпление няма.

— А има ли? — търпеливо ме загледа Андонов. — Докажи го!

— Като открия труповете, ще го докажа.

— И после?

— Ще открия и престъпниците.

— Тоест — все тъй спокойно продължи той — главната ти задача е да откриеш престъпниците, ако има такива. А това ще бъде десет пъти по-трудно, след като е толкова трудно да намерим двама души, изчезнали преди десет дни. Трябва да се работи внимателно, защото всяка наша грешка ще доведе до неподозирани усложнения. Защото — и той се усмихна благо, а сините му очи се присвиха, — ако надзирателят и момчето са мъртви, ние не можем да ги възкресим, фактът си е факт и единствената ни задача е да открием кой е извършил убийството. Ако са живи, трябва да узнаем защо са изчезнали, на кого е потрябвало това… Разбираш ли, Тихов, просто не трябва да се бърза, това е. Друго нищо…

Започнах да разбирам. Аз говорех за трупове, а той нито един път не употреби тая дума.

— Предполагате, че те са живи?

— Засега предполагам всичко. И едното, и другото, и третото…

— Третото…?

Кое е това трето предположение, той не каза, а поиска още веднъж да разкажа как е минала разходката ни с Катя край овчарниците.

— Според мен нямаше нищо интересно. Овчарят не поиска да говори с нас, до жената въобще не можахме да приближим.

— Но сте я чули да пее, нали?

— Да — спомних си аз. — И щом ни видя, млъкна. Защо?

— Аз също се питам „защо“ е пяла, Тихов… Ти би ли пял, ако са убили детето ти?

— Вие смятате, че детето е живо? — почти извиках аз.

Андонов отново се залови с незапалената цигара. Въобще, той почти не пушеше, три или четири цигари изпушваше на ден, но в ръцете си непрекъснато въртеше цигара, кибрит или самата кутия. Забелязал съм, че това вършат мнозина от тъй наречените спокойни хора. Те седят, слушат внимателно, не те прекъсват, взимат дуката последни, но през това време рисуват разни фигурки, подхвърлят стотинка или кламерче…

— Овчарите — започна той — са някъде от южната част на страната. Казвам някъде, защото имат много местожителства. Наричат ги каракачани, но те не са каракачани. Момчето е осиновено точно преди четири години. То е и тяхно, и не съвсем, защото родителите му са живи и здрави. Така че ако тази жена, втората му майка, не е обичала този син, то тя би могла и да пее… Родопчанките обичат песните и пеят добре, а тя е родопчанка. Освен това понякога, макар и да ти е тъжно, пак можеш да пееш и точно затова не мога да твърдя със сигурност, че момчето е живо, или още по-точно, че тя знае, че то е живо. Питах те за облеклото… Не ти направи впечатление, нали? Защото си е обикновено, тя не е в траур… Но да се носи траур, докато не си съвсем сигурен какво е станало с детето ти, макар и осиновено, също не е редно, нали?

Капитанът запали най-после цигарата. След минута добави:

— Ето колко неясно е всичко, братовчеде… Искаш да ме помолиш нещо, така ли?

През време на разговора ни непрекъснато се колебаех да го моля, или да не го моля да ми дадат оръжие. Сега събрах кураж и му казах, че ако имам пистолет, ще се чувствувам много по-сигурен… Погледът му се изостри, за пръв път видях да се появяват между веждите му отвесни бръчки.

— Ти смяташ, Тихов, че оръжието означава сигурност?

— Да — отвърнах с половин глас, смутен от изражението на лицето му.

Той вдигна якето си.

— Можеш да претърсиш и чантата ми. Оръжие аз не нося и никога не съм се оплаквал от липса на чувство за сигурност. Оръжието, Тихов, е необходимо на престъпника и на слабия. Забрави тази молба.

После съчувствено ме потупа по рамото.

— Хайде, горе главата! В нашата професия изстрелите са от друго естество. Сега да поспим и да се залавяме за работа.

— Какво по-точно ще вършим? — попитах предпазливо.

— Днес ще се срещнем с местния нумизмат, бай Минчо кръчмаря. Да видим стоката и ако ни хареса, да я купим.

— Това сериозно ли е?

— Напълно — стана от пейката капитанът и се прибра в стаята си. След пет минути вече чувах лекото му похъркване през разтворения прозорец.

2

След два часа, избръснат, стегнат и усмихнат, капитанът тръгна към кръчмата на бай Минчо.

— А аз? Каква задача ми възлагате, братовчеде? — попитах, след като разбрах, че не иска да ме вземе със себе си.

— Първо, да довършиш задачите, поставени от баба. Второ, да напомпаш предната гума на велосипеда, защото е омекнала, и ако ти се разхожда, той е на твое разположение. Трето… — и той замижа по своя особен, присмехулен начин — мисля, че ще ти се поиска да посрещнеш автобуса от града… Тоест свободен си до двадесет и четири часа.

Смених счупените керемиди набързо, прибрах стълбата и се залових с колелото. Предната гума наистина имаше нужда от напомпване и докато го вършех, отново се запитах за какво му е потрябвал велосипед на капитана. Да не мисли, че ще стоим тук до края на годината, ще пием ракията на бабка и ще умуваме имало ли е престъпление, или е нямало. Както и да е, това си е негова работа, след една седмица аз си заминавам, а той да прави каквото си ще. А между впрочем няма да е лошо, реших, да се поразходя малко с велосипеда, не съм яздил велосипед от детските си години. Спомних си как горещо молех баща си да ми купи колело-, но той все отказваше, страхуваше се от тесните пернишки улици и автомобилното движение.

Чопърът беше лек и удобен за каране, спуснах се по асфалтираната улица през селото и излязох долу, където започваха лъките към реката. По мекия коларски път бяха вървели трактори и каручки и беше истинско удоволствие да въртя педалите по гладкия коловоз. Лек ветрец издуваше ризата ми, пред очите ми се простираше есенното поле, шарено като черга, жълти квадрати с узряла царевица, зелена люцерна, зеленчукови градини със зеле и пипер, върховете на тополите и върбите край реката, а отсреща по склона бяха частните лозя — малки квадратчета, оградени с живия плет от храсталаци по слоговете. Изведнъж се зарадвах истински на велосипеда. Сетих се, че още утре мога да поканя Катя да излезем ей по тоя път или където поиска тя и да направим една прекрасна екскурзия.

Браво, капитане!

Пътят ме отведе при реката и аз с изненада установих, че на това място има брод, през който може да се мине на отсрещния бряг. Слязох от велосипеда, събух обувките си и като го вдигнах на рамо, нагазих във водата. Беше топла и у мен внезапно се породи желание да се изкъпя. Няма да е лошо, рекох си, да поплувам — под брода започваше дълбок дълъг вир, — вече три или четири дни не съм го вършил. Но щом стъпих на другия бряг, веднага забравих за плуването. На два-три метра от водата пътят се изкачваше по лек наклон и върху този наклон от влажна глина аз отново видях познатите следи от автомобилна гума. Внезапното откритие ме накара да захвърля велосипеда, да коленича и като хипнотизиран да разгледам ясния релефен отпечатък. Фигурите вече виждах и насън, правилните ромбоидни кутийки, лъкатушната нежна линийка, ръбчето отстрани. Експертизата беше доказала, че това е следа от гума „Мишелин“, не съвсем нова, но не и много стара; такива гуми нашите автомобилисти купуват от магазините на Кореком, в столицата например всеки пети или шести автомобил марка „Жигули“ има подобни гуми. Те са радиални, дълготрайни, возят меко и специалистите считат, че са едни от най-добрите автомобилни гуми въобще. Мисля, че следствието направи опит да установи кой бе купувал от споменатите магазини подобни гуми, но това се оказало невъзможно, те се взимат от купувачи, които имат право на чужда валута, а после се продават и препродават на втори и трети лица. Често пъти купувачите нямат и автомобили, а вършат услуга на близки и познати. А всъщност, рекох си, може би ми се струва, че отпечатъкът е същият, защото вече съм травмиран и виждам онова, което искам да видя.

Отпечатъкът беше влажен, мек и съвсем свеж. Значи оня автомобил, който е бил и при мелницата, и при Петльови гребени преди единадесет дни, е минал тук, през този брод, сега, през деня, или най-рано вчера, което е по-малко вероятно, защото времето бе топло и слънчево и глината щеше да засъхне. И каква е била посоката му? Към селото или откъм селото? Подготвеният детектив вероятно знае как да установи това, но аз и хабер си нямах. Ако е изкачвал наклона, значи се е движел откъм селото и това сигурно личи по някакъв начин, но как? А важно ли е каква е посоката му? Към селото или откъм селото означава едно и също — той е някъде тук, в този район, и ние трябва да го намерим. Къде всъщност води този път?

Изкачих наклона, яхнах велосипеда. Въртях бавно и все гледах в земята. Втори следи не открих, пътят се движеше по суха утъпкана земя, правеше лек завой вдясно през пожънати ниви, после пресичаше напоителен канал по бетонно мостче и след километър и нещо излизаше на главния асфалтов път, който идваше от града и потъваше в гърлото на боаза. На това място поседях около половин час, разкъсван от три желания: да отида при мелницата, при овчарника или при скалите. Надделя последното. Наклон почти нямаше, карах бавно и с удоволствие, като мислех за предимствата на старото превозно средство. Автомобилът не върви, а лети, той те приковава към себе си, ангажира те с капризните си изисквания и освен сивата лента пред себе си нищо друго не виждаш. Човекът от началото на века е пътувал пеш, на кон или в каруца. Бавно, спокойно и от скука и от нямане какво да прави пътникът с гледал наляво и надясно, нагоре и надолу. Спомням си как бащата на майка ми, т.е. дядо ми, разказваше за своите пътувания из страната. Той е от плевенските села и се е занимавал с кираджилък[1]. Имал два големи бивола и е карал стока от ломското пристанище до различни градове из Северна България. Разказът му обикновено започваше така: „Преспахме в хана на Лом и рано сутринта тръгнахме по шосето за Враца. По обед, когато наближихме еди-кое си село, срещнахме весела сватба и единият от веселяците ми продаде кон за две оки вино, но този кон беше мой само три часа, защото при чешмите край Вита, а тия чешми са известни, защото там някога…“ и т.н. Със своите биволи той беше стигал чак до Добруджа, до Варна, беше минавал и Балкана, пили са вода, хвалеше се той, и от Тунджа, и Марица и средната им скорост е била три-четири километра в час…

Вярно е, че състезателите днес постигат средна скорост с велосипедите си и до трийсет километра, но това е друг въпрос, ние с чопъра се движехме бавно, но моя милост не гледаше нито наляво, нито надясно, а строеше хипотези. Щом автомобилът е тук, то (има си хас да не е така) и собственикът му е някъде тук, а това може да означава, че той е местен човек. Какво ни пречи, мислех си аз, да организираме претърсване във всички околни села, като надникнем навсякъде, ама буквално навсякъде. Автомобил е, не е велосипед, че да го скриеш на тавана. Ако пък, да речем, е от друг окръг, то защо ще се навира непрекъснато под носа ни? Ами защото, отговарям си веднага аз, този автомобил няма нищо общо с произшествието (вече не смеех да изрека „престъплението“) и затова неговият собственик си пътува спокойно където си ще. Добре де, щом е така, защо тогава ще заличават оная следа, която бях открил под скалите на Петльови гребени?

И тъй нататък. Докато стигнах до мястото, откъдето започваше коларският път нагоре към скалите. Тогава се сетих за Андонов. Щеше ли да нарече повторното ми идване до това място самоинициатива? Може би да. Колебах се дълго, като слушах ромона на реката под високия бряг, и това ме накара да сляза долу, за да се изкъпя под някой от водопадите, които тук бяха в изобилие. Намерих пътечка, която се спускаше между храстите, и внимателно прекарах велосипеда. Тук коритото на реката бе тясно, водата се провираше с шум около огромни скали, скачаше от малки и големи прагове, пенеше се из въртопите и имаше един дълбок вир, който знаех от детството си, наричан Гърлото. Тогава не ни разрешаваха да се къпем в него, говореха, че има водовъртеж, а дълбочината му е повече от тридесет метра. Много ми се искаше да видя този вир, който навремето разпалваше въображението ми, и се мъчех да си спомня нагоре или надолу трябва да го търся. Огледах се за място, където да оставя велосипеда, и едва не подскочих от изненада. До една от скалите беше облегнат велосипед, който веднага познах. Сърцето ми ускори пулса си, усетих, че ръцете ми се изпотиха от вълнение. Бързо оставих чопъра, изкачих се върху скалата и видях Катя да лежи по бански върху широк плосък камък сред реката и да чете книга. Откритието ме изпълни и с радост, и с огорчение. Защо ме излъгаха, че отиват в града? Защо не ме извика със себе си? Може би е по-добре да се върна, без да се обаждам, колебаех се още, но Катя ми махаше с ръка от камъка и аз бързо свалих обувките и се намерих при нея.

— Хей, как ме намери? — извика тя, за да я чуя, защото реката шумеше.

— Случайно — казах й истината аз. — Нали отидохте в града!

— Отложихме за утре.

— Защо не ме извика?

Тя ме погледна дяволито и посочи към другия бряг.

— Невъзможно, драги!

Там с въдичарска пръчка върху една скала седеше професорът и не помръдваше.

Отпуснах се до Катя върху пясъка.

— Какво четеш?

Тя тикна книгата под носа ми:

— Някакво глупаво криминале.

„Баскервилското куче“ на Конан Дойл, едно от миналите издания, доста овехтяло и оръфано и както личеше, купувано от антикварна книжарница.

— Но това е класика, Катя!

— Не знам, не чета подобна литература, баща ми има слабост към нея.

Е, да! Забелязал съм, че криминална литература четат юношите и може би всеки втори професор. Деловият, практичен човек се отнася с подозрение към нея.

— А риболовът върви ли? — попитах, за да се измъкна от неудобството на категоричното й определение, защото този роман бе една от любимите ми книги през годините на пубертета.

— Мисля, че не — погледна тя отново баща си, чиято поза си оставаше същата. — Мисля, че някой го е омагьосал и той е превърнат в камък! — и изсвири силно с уста, по момчешки, както свирят по стадионите. Баща й спокойно вдигна глава и махна към нас. — Не, не е омагьосан — рече Катя, обърна се по гръб и подложи ръце под главата си: — Ти какво прави днес?

— Нищо особено.

— Върна ли се братовчед ти?

— Да.

— А къде е той?

— Остана в селото. Почива.

Интересът й към „братовчед“ ми неприятно ме разтревожи. Тя сякаш нарочно продължи:

— Интересен мъж!

За мен, разбира се, винаги казваха „добро момче“, „интересно момче“… Когато чуете жена да казва „интересен мъж“, ще знаете, че любопитството й не е случайно. Съзнавах, че е глупаво, и въпреки това казах:

— Да… интересен… Жена му също.

Катя ме погледна разсеяно:

— Вероятно. Такъв мъж не би се оженил за случайна жена.

„Такъв мъж“… Видя го един или два пъти, размениха две-три думи и… „такъв мъж“!

Погледна към часовничето си, после към слънцето, което се спускаше към хоризонта, очертан от венеца на скалите, и отново свирна на баща си:

— Папа! Хайде да си ходим.

Той махна с ръка, което означаваше: Вървете си!

— И без това не мога да го взема на велосипеда си — стана от камъка Катя и ми се усмихна: — Хайде, ще повървим, ще се повозим…

Катя видя велосипеда ми, зарадва се:

— Браво. Вече ще има с кого да си правим компания…

Като се измъкнахме на шосето, подхвърли:

— Ще те заведа при едни пещери, в сравнение с които тия са нищо. Кога си свободен?

— Ако желаеш, можем да отидем още утре.

— Утре наистина ще бъдем в града, Ваньо.

— Тогава вдругиден.

[1] Кираджилък — даване под наем на помещение. — Б.кор.ел.изд. ↑

3

Капитанът вече си беше вкъщи, седеше под асмата и правеше компания на баба ми, която майстореше компот от дюли. Всяко лято тя приготвяше по двеста-триста буркана и после ги „транспортираше“ половината в Перник, половината във Видин. Работеше еднакво сръчно и с ръцете, и с устата си. По отношение на велосипеда рече:

— Свърши, сега съвсем няма да му видя очите. За покрива благодаря, утре да ми постегнеш обора, че яслите се събориха. Виж, братовчед ти оправи чешмата, бойлера оставихме за тебе, но де да видим, започнах да ти нямам вяра.

Изгледа ни изпитателно и продължи:

— Нямам право да ви се бъркам, но какво става с вашата работа? Май много я проточихте, пък хората приказват.

— Какво приказват? — попита Андонов.

— Че милицията не я бива. Толкова време и нищо:

— Ние нямаме нищо общо с милицията, бабо — рекох строго аз. — Да не си дрънкала нещо?

— Глупости — сряза ме тя. — Да не съм вчерашна, но се ядосвам, като слушам врели-некипели.

— Ти — сетих се изведнъж аз — къде беше с кравата днес?

— Към лъките, защо?

— Да е минавала някаква кола през нивите към брода?

— Мина. Полски фиат, бежов. Само че не към брода, а откъм брода. Влезе в селото.

Подскочих като ужилен:

— В селото? Какъв й беше номерът?

— Хайде пък и номера… Първо, аз не съм катаджия, второ, не е минала край мене, а на половин километър разстояние, ако искаш да знаеш.

Капитанът, който дотогава се усмихваше, изведнъж стана сериозен:

— За каква кола става дума?

Баба ми стана от пейката и отиде да нахрани кокошките. Разказах на Андонов къде бях ходил и какво бях видял. За разходката до боаза и за това, с кого се бях върнал оттам, не знам защо, премълчах.

— Твърдиш, че отпечатъкът е същият?

— Рече го сънувам, братовчеде.

След две-три минути мълчание той попита:

— Говори ли се в селото, че край мелницата е намерен някакъв отпечатък?

— Не съм чувал.

В ръцете му веднага се появи кутията „Слънце“.

— А нещо друго да си видял?

Очите му отразиха сива светлина, а аз се изчервих.

— В смисъл?

— Къде беше целия следобед? И откога употребяваш „Нивеа“ крем?

Неволно помирисах ръцете си. Катя бе ме помолила да намажа гърба й там, докато лежеше върху камъка сред реката, и аз изпълних съвсем старателно молбата й. Разказах и „този подвиг“, остротата в погледа му се смекчи.

— Това не е самоинициатива, нали? — опитах се да се защитя.

— Напротив, това е похвална самоинициатива, Тихов. Сега къде е момичето?

— Предполагам вкъщи. Разделихме се пред градината им.

— А професорът остана, така ли?

— Да, защо?

— Моля те намери повод и иди на гости на момичето. Стой там, колкото е възможно по-дълго. Хайде. А аз ще се поразходя с велосипеда.

Преди да тръгна, попитах:

— А какво стана с монетите?

Андонов отвори портфейла си и нареди на масата три сребърни денара. Двата бяха републикански.

— Дадох шейсет лева. На твоя отговорност.

— Наистина ли си решил да ставаш нумизмат? — погледнах го изумено.

— Както виждаш, да. Поне засега. И те съветвам, ако ти предлагат, не отказвай. Пари ще намерим.

— Мислиш ли, че ще има и други продавачи?

— Сигурен съм.

И той изчезна с велосипеда надолу по улицата, а аз тръгнах в обратна посока, към ремонтираната къща на Перчанови, сега собственост на професора. Не попитах капитана защо и къде тръгва така късно с колелото, след час щеше да стане тъмно, занимаваше ме мисълта с монетите. Защо той проявява такъв силен интерес към нумизматиката, не можах да разбера. Това е трудно хоби, трябва да имаш много средства, голямо търпение и доста добри познания по въпроса. Напоследък твърде много хора се увличат в колекциониране на монети и твърде много фалшификати се появиха на пазара.

Както казах, къщата на професора се намираше в края на селото, строена навътре в голяма овощна градина, оградена с ограда от камъни, или по-точно, с турски дувар, както наричат тия огради по този край. Този дувар професорът беше измазал с хоросан и после с вар, а върху него бяха наредени плътни червени керемиди, старата порта бе подменена с нова от дебели дъбови дъски, ковани с четвъртити гвоздеи, така че отдалеко домът му приличаше малко нещо на музей или на възрожденска къща, подновена от строителната организация на паметниците на културата. Единственият белег, че собственикът й живее в края на двадесетия век, бе бутонът на електрическия звънец, поставен дискретно под красива розетка от ковано желязо. Натиснах този бутон и зачаках с вълнение появяването на Катя. Носех кошница с купа кисело мляко и два буркана от новопроизведените бабини компоти — поводът за неочакваното ми появяване. Вратата се отвори веднага, сякаш Катя беше стояла зад нея и беше ме чакала. Като ме видя, върху лицето й се изписа разочарование…

— Изпрати ме баба — започнах неуверено, като й подавах кошницата, — тази сутрин не си идвала за мляко и тя се тревожи, че не сте имали какво да закусите, а ви праща и два буркана компот от дюли. Много са ароматични.

Катя бързо смени изражението си, можа да се усмихне доста приветливо, пое кошницата и ме покани да вляза. Въздъхнах облекчено. Първата част от задачата изпълних, но Андонов ми поръча да остана колкото е възможно по-дълго.

— Ще пиеш ли кафе?

— С удоволствие.

— Тогава заповядай — поведе ме тя към къщата.

Идвах за втори път, но преди нищо не бях видял, защото, честно казано, гледах само момичето, сега се мъчех да запомня всяка подробност. Вървяхме по широка пътека, застлана с плочи, ограничени с бордюр, а край бордюра бяха засадени чемшири. Между две ябълкови дървета бе опънат хамак, навярно Катя или пък професорът почиваха в следобедните часове в него; към двуетажната къща имаше пристройка с навес и някакви складове, вероятно наследство от старите стопани.

— Хубава е градината ви — казах.

— Дело е на баща ми — отвърна Катя. — Тук всичко беше изоставено.

От вътрешната страна на портата бе иззидан гараж, погледнах бегло към открехнатите му врати. В полумрака блестеше бронята на автомобил:

— Имате автомобил? — зяпнах от изненада.

— Тази кола не е наша — каза Катя. — Един колега на баща ми използува гаража, когато идва в командировка.

— Командировка? Тук в селото?

— Той е геолог й групата му проучва планината горе при изворите. Дотам пътува с джипка, а фиата оставя тук. От време на време прескача до София.

— Аха — казах разсеяно. — Един бежов фиат, видях го днес да минава през селото.

— Днес? — учуди се Катя. — Сигурно е ходил до града.

— Има ли ключ от портата ви?

— Портата не заключваме, също и гаража. Тук крадци няма.

Влязохме в къщата и докато Катя се занимаваше с кафето, аз несръчно редях шахматните фигури. Това, което видях и чух, просто ме зашемети. Искаше ми се още в момента да скоча и да отида в гаража, за да погледна гумите на фиата.

Катя поднесе чашите с кафе и седна срещу мене.

— Желаеш реванш, така ли?

— Дължиш ми го.

Стараех се да играя внимателно, но преди всичко много бавно. Часът бе едва седем. Имах белите и започнах с традиционния дамски гамбит. Играх правилно до деветия ход, на десетия размених офицерите и изведнъж дамата ми се оказа изолирана и без всякакво поле за действие. Царският ми фланг бе опасно застрашен. Катя назидателно каза:

— Основната задача на дамата е да пази царя си. Ще върнем хода, защото ще матирам височайшата ти особа.

И изведнъж ръката й остана над дъската, а лицето й пребледня.

— Какво има, Катя? — огледах се неволно, но в къщата цареше абсолютна тишина и нямаше никого освен нас двамата.

— Извинявай, Ваньо, но шах ще играем друг път.

Скочи, облече якето си, обу кецовете, изхвръкна навън. Едва успях да я стигна.

— Ще дойдеш ли с мене? — запита трескаво тя.

— Разбира се.

С бърза момчешка крачка тръгна, но не към селото, а нагоре по коларския път, който заобикаляше последните къщи и през нивите се отправяше на юг, за да се спусне към реката. Слънцето беше залязло, започваше да пада мрак, тя вървеше бързо и не говореше, мълчах и аз. Скоро съвсем се стъмни, вървяхме през блок с високи узрели царевици, сухите листа шумоляха, неволно улових ръката й, тя се притисна към мен. Едва тогава попитах:

— Кажи какво се е случило?

— Засега нищо, но може да се случи.

— Какво?

— Не знам, но не трябваше да оставям баща си сам. Той отдавна трябваше да се върне.

Въздъхнах с облекчение, защото си въобразявах кой знае какви неща.

— Когато си край реката, стоиш, докато виждаш плувката. От Гърлото той трябва да върви най-малко час. Не се безпокой, Катя, ей сега ще го срещнем…

— Дано — здраво стисна ръката ми тя.

След пет или десет минути попитах:

— А какво собствено може да му се случи? Не е дете и не е за пръв път на риболов, нали? Тук вълци няма, лоши хора също.

— Сигурен ли си? А историята край мелницата?

— Глупости, Катя. Оня инцидент представлява изключение и е смешно да се страхуваш така. Вече съжалявам за партията, защото този път щях да я спечеля.

Тя не отговори, а продължаваше да върви все така бързо. От време на време се спирахме, вслушвахме се, но освен свиренето на щурците нищо друго не чувахме. Едва когато прекосихме равното поле и започнахме да се спускаме към невидимото корито на реката, Катя спря и стисна лакътя ми:

— Нищо ли не чуваш?

Напрегнах слух и ми се стори, че чувам говор.

— Хора — отвърнах колкото е възможно по-спокойно и пак съжалих, че нямам оръжие. — Баща ти е намерил другар и се връща.

— Какъв другар? — настръхна Катя.

— Ей сега ще разберем какъв е този другар — отведох я встрани от пътя и седнахме зад някакви храсти. Говорът ставаше все по-отчетлив, скоро започнахме да чуваме и стъпките им, ръката на Катя изведнъж се отпусна:

— Баща ми.

Професорът говореше на някого и започнах да долавям отделни фрази:

— … и у нас вече произвеждаме някои изделия от базалт. При висока температура той се топи, после се изтегля влакно, а от влакното може да се прави всичко. Преди всичко тръби, устойчиви на всякакви киселини… които намират приложение в химическата промишленост.

— А дрехи? — чух глас, който ми се стори познат.

— И дрехи, разбира се, само че това ще ни струва безкрайно скъпо. За разтопяването на базалта трябва гориво, а горивото е скъпо, така че е по-изгодно да преработваме петрола, а не вторичния продукт…

— Естествено, професоре. А мислите ли…

Вече съвсем се успокоих. Гласът беше на капитана, а ми се стори, че чух и подрънкването на звънче… Прошепнах на Катя:

— Братовчедът! — и се надигнах да ставам, но тя притисна рамото ми:

— Мълчи!

След минута те минаха покрай нас. Силуетите им се движеха бавно, капитанът тикаше колелото, темата се прехвърли върху варовика… Катя извади цигари, запали, като криеше запалката в шепите си. Мълчахме, тя седеше облегната на рамото ми и аз не знаех кое беше по-добро — че не успях да я задържа в къщата ли, или че се намирахме сами тук, сред топлото есенно поле, вълшебния концерт на щурците и под едрите звезди.

4

С Катя се разделих пред къщата им, тя ми благодари и като ме целуна бързо и неочаквано, захлопна вратата и изтича по каменната пътека. Почаках, докато утихнат стъпките й, после си тръгнах с разтуптяно сърце. Не бях отминал и десетина крачки, когато от сянката на дувара се отдели фигурата на човек. Трепнах и се свих, готов за скок, но чух ласкавия глас на Андонов:

— Аз съм, Тихов.

Тръгнахме един до друг към къщи, аз не се сдържах и започнах:

— Не мога да разбера, братовчеде…

— Шшт, тихо… — прекъсна ме той. — Ще разбереш. Скоро ще разбереш, а сега си върви спокойно и си свирукай. Всичко е наред. Каквото си могъл, направил си го. Видях шаха, играли сте, а тя е скочила и ти си тръгнал подире й. Усетих ви, когато се криехте зад храста.

— По нейно настояване.

— Ще говорим вкъщи.

Наближаваше полунощ, по улиците нямаше жива душа и се изненадах от предпазливостта на капитана, но не казах нищо. Едва когато се прибрахме и седнахме в стаята му, той започна:

— Знам, че си шокиран от моята предпазливост, но знай, че тя не е излишна. Въобще не подценявай селото и хората му. Отваряй си очите на четири, бъди внимателен, предпазлив, мери думите си и няма да сбъркаш. Искаш да ми кажеш нещо важно, нали?

— Да!

И разказах какво съм видял в гаража. След известна пауза той измърмори едно „Така, добре“ и ме помоли да продължа.

— Какво да продължа? Пихме кафе и започнахме да играем шах.

— После? Интересува ме всяка подробност, Тихов, и най-незначителната. Ако на твоето място е била баба ти, щеше да ми разкаже кафето горчиво ли е било, или сладко, с каймак или без каймак, как сте го пили, какво си казал ти, какво Катя и тъй нататък. Мълчахте ли през цялото време? Или разговорът ви не заслужава внимание. Интимните подробности не ме интересуват, това си е ваша работа.

— Спомням си само една фраза…

— Коя?

— Направи ми особено впечатление. Катя каза: „Задължението на дамата е да пази своя цар!“ и прекъсна играта. Тогава и хукнахме да търсим баща й.

Андонов започна да се разхожда в тясната стаичка. Мълчах и чаках да престане с това непрекъснато движение насам-натам. Накрая той ме погледна весело:

— Още малко, още малко и ще разберем много неща. Имам една молба за утре. Ще откараш професора и дъщеря му в града, вече съм уговорил с баба ти, и по възможност бъди непрекъснато около тях.

— Да ги следя, или да ги пазя?

— И едното, и другото — каза сериозно Андонов.

Вече не знаех какво да мисля и изтърсих това, което от известно време се въртеше в главата ми:

— Капитане, да не би да подозирате професора и… дъщеря му?

Той вдигна учудено вежди:

— В какво да ги подозирам?

— В убийството… тоест в участие при произшествието край мелницата?

— Подозирам всички и никой. Но не е там работата, Тихов.

— А къде? — малко нервно го прекъснах аз.

— Дали край мелницата е имало убийство, или не е имало, ние с теб ще знаем след един или два дена, в това съм напълно уверен. Работата е там, че ако не внимаваме, вече ще има убийство, и това е сигурно двеста на сто.

— Кой ще бъде убит? — подскочих аз. — Професорът? Катя?

— Не знам, не знам… — отвърна уморено той и започна да се съблича. — Време е да спим, защото, честно казано, от две денонощия почти не съм мигвал. Съветвам и тебе да сториш същото. Искам утре да си бодър. Лека нощ.

Легнах и се постарах да изпълня съвета му, но не можах да заспя.

Утре щеше да започне дванайсетият ден от изчезването на надзирателя и овчарчето, а нищо, абсолютно нищо. Защо не ми разрешава да претърся скалите край боаза? Защо и от кого трябва да пазим професора и дъщеря му? И защо иска да ми внуши, че не трябва да говорим за убийство? Къде са, по дяволите, тогава ония двамата? Вече започнах да вярвам, че и Поаро не би се оправил в тая бъркотия… В колко съм заспал, не знам, но чух на два пъти как бабиният петел припляскваше криле от курника и пееше бодро и присмехулно.

Глава четвърта

1

На другия ден в девет без пет минах през селския площад с бабиния москвич и „случайно“ видях професора и Катя да чакат градския автобус, който пристигаше в девет.

— Ако сте за града, качвайте се! — любезно разтворих вратите на автомобила.

— Благодаря, момко — настани се професорът на задната седалка, а Катя ме изгледа подозрително:

— Мислех, че днес ще се разхождаш с чопъра.

— Но баба ми провали плановете — излъгах спокойно. — Карам телевизора й на поправка.

В багажника, опакован в кашон, се намираше съвсем здравият й „Юность“! Честно казано, не бях недоволен от днешната си програма. Приятно е да виждаш момичето, в което си влюбен, да седи до тебе. За съжаление пътят до града е толкова къс, че за половин час това удоволствие свърши. Гарирах на паркинга в центъра. Преди да слезем от колата, Катя извади лист и строго погледна баща си:

— Ще прочета още веднъж. Първо — в Спестовна каса. Второ — нагревател и батерии за транзистора в магазина за електроуреди. Трето — в библиотеката. Четвърто — в склада за строителни материали, трябва да се уреди въпросът с дограмата на северната стая. Пето — магазина за риболовни принадлежности. Шесто…

— Първо — прекъсна я професорът — трябва да отидем на гарата.

— На гарата?

Професорът измъкна от джобчето на сакото си смачкана хартийка, оглади я с длан и видях, че това беше багажна разписка.

— Какво е това? — впери тъмните си очи в бележката Катя.

— Куфар! — рече малко виновно професорът.

— Какъв куфар?

— Един обикновен, забравен куфар — почеса се по тила той.

— И какво прави този куфар на гарата? Откога е там?

— От две седмици. Бях загубил бележката, а оня ден съвсем случайно я открих в това джобче.

— И защо си го оставил на гарата, мосю?

— Защото нямам автомобил, мадмоазел, а бях пропуснал градския автобус и до село си отидох пеш.

— Пеш? — гласът на Катя се качи с една октава. — А такси няма ли?

— За такси се сетих чак на половината път. Между впрочем останалата половина ме откараха на стоп! — професорът съвсем безпомощно бършеше очилата си и ме гледаше виновно с късогледите си очи.

Катя избухна в продължителен смях и чак като се успокои, каза:

— Карай, рицарю, към гарата.

После гальовно добави:

— Папа, доникъде няма да стигнеш с твоята разсеяност. А какво има в този куфар?

— Нищо особено — отвърна й професорът. — Литература и разни дреболии.

Литературата и дреболиите ме накараха да се поизпотя, докато пренеса куфара до колата. От гарата отново ги закарах в центъра и ги оставих в Спестовна каса. Гарирах колата на старото място и застанах на почетно разстояние, почаках около половин час, докато ги видя да излизат от касата и се отправят към магазина за електроматериали. Предвидената от Катя програма бе спазена стриктно. Спомних си всички фокуси за скрито следене, които бях чел от криминалната литература или бях гледал от филмите. За моя изненада те се оказаха доста успешни и ми се струва, че нито професорът, нито Катя разбраха, че през цялото време този ден имаха „опашка“, както е прието да се казва на съответния жаргон. От зоркото ми око се изплъзнаха само за около четиридесет минути, когато трябваше да посетят склада за строителни материали. Този склад се намираше на края на града и те се качиха на автобуса, а аз, естествено, не можах да сторя същото. Послужих си с познатия прийом, спрях веднага едно такси и наредих на шофьора:

— Карай след автобуса!

Изгледа ме, сякаш бях паднал от небето, но аз съобразително поставих банкнота от пет лева върху апарата за таксуване и той послушно пое след задницата на шкодата. Но още на втория светофар бяхме отрязани. След няколко пресечки успяхме да скъсим разстоянието, а на следващото кръстовище висяхме десет минути, изчаквайки охлювското придвижване на огромен влекач с ремарке за палети. Слязох от таксито, разбира се, с чувството, че всички ония вълнуващи мигове, които съм преживял, гледайки рискованото надпрепускане на мощни коли по многолюдни булеварди, са бошлаф работа. Или в най-лошия случай, разсъждавах аз, подобна операция у нас е абсолютно невъзможна, като се има предвид колко забранителни знаци висят по първостепенни и второстепенни улици, как безразборно щъкат пешеходците и колко строги са органите на КАТ. Направих най-разумното, което можеше да се направи — седнах на пейка в градинката срещу магазина за риболовни принадлежности и както казах, след четиридесет минути видях моите хора пред входа му. Професорът влезе вътре, а Катя застана пред витрината. Деляха ни не повече от трийсет метра, разтворих вестник и десетина минути давах вид, че чета задълбочено, а всъщност наблюдавах Катя през направената дупка във вестника. Подобен начин на следене изглежда примитивен, но не е безрезултатен. И да не виждаш много добре, можеш да бъдеш сигурен, че теб не те виждат. Магазинът се намираше на оживена търговска улица, хора се движеха и в двете посоки, пред витрината редом с Катя се спряха най-първо двама хлапаци, после възрастен мъж с бастун, а след това младеж в протрити джинси и избеляла карирана риза с къси ръкави. Той държеше в едната си ръка цигара, а в другата непрекъснато подхвърляше нещо, което не можах да видя, вероятно монета. Стори ми се, че този младеж застана твърде близо до Катя — витрината беше достатъчно голяма, за да се вре под носа й, — и за моя изненада тя бръкна в чантата си и щракна запалката, за да му запали цигарата. Това пък съвсем ме изненада, все още не бях виждал мъж да помоли за огън момиче, което стои пред магазин. Подобно нещо може да се случи между съвсем близки хора. Младежът запали цигарата си, но не отмина, а постоя още минута-две, но говориха, или не говориха, аз не можах да разбера, защото и двамата бяха с гръб към мен. Всичко това ми се стори така подозрително, че забравих всякакви предпазни мерки, махнах вестника и станах от пейката. В този момент младежът рязко се обърна и след петдесетина метра карираната му риза се загуби в тълпата, а аз прекосих улицата и се изправих на мястото му до Катя.

— Здравей! — рекох и тя отвърна спокойно:

— Здрасти. Отдавна ли ни чакаш?

— Не — излъгах, — вървях по улицата и те видях пред магазина. Какво гледаш?

Тя посочи с ръка към витрината. В малък аквариум играеха десетина декоративни рибки.

— Много са красиви!

— Да — съгласих се и като плъзнах поглед по витрината, разбрах защо Катя ме питаше отдавна ли чакам. Улицата, градината с пейките, всичко, което беше зад гърба ни, се виждаше прекрасно, отразено твърде добре от стъклото.

Младежът с карираната риза видях още веднъж през този ден и това беше по обед, когато ние с Катя и професора обядвахме в един от добрите ресторанти на града. Масата ни бе на откритата тераса, строена на нивото на първия етаж на хотела. От тази тераса се откриваше много добър изглед към реката и хълмовете отвъд нея и след десерта, докато пиехме кафето и професорът ми показваше дузината въдички, които бе купил от магазина, забелязах, че Катя от време на време хвърляше бърз и нервен поглед навън, но не към реката, а някъде долу. Какво точно гледаше тя, аз не можех да разбера, защото тя се намираше до парапета на терасата, а аз от дясната й страна. Едва когато ставахме, можах да се приближа до мястото й и да разбера, че долу пред хотела има градинка с малък шадраван, заобиколен от пейки, по които дремеха пенсионери. На една от тях седеше човек с карирана риза. Лицето му не успях да видя, той държеше широко разтворен вестник и както изглеждаше, четеше го с голям интерес.

2

Щом се прибрахме в селото, веднага разказах на Андонов подробностите около посещението ни в града. На първо място, разбира се, споменах за младежа, като изказах предположението си, че срещата им с Катя пред магазина за риболовни принадлежности не е била случайна или ако е била случайна, то те явно се познават.

Андонов направи забележка:

— А защо да не се познават? Катя и миналото лято е била тук и е ходила често в града. А е възможно да е срещнала познат и от столицата.

— Възможно е — съгласих се, защото знаех защо преувеличавах значението на тази среща. Аз просто ревнувах. Но когато споменах за куфара, погледът на капитана се изостри.

— От колко време е стоял куфарът на гарата?

— От две седмици.

— Така! — възкликна той и започна обичайната си разходка из стаята. — Точно така. И какво, тежък ли беше той?

— Тежичък.

— Много добре. Чудесно.

Гледах го изненадано:

— Защо? Какво общо има този куфар с нашата история?

— Би могъл да запиташ какво общо има професорът с нашата история, Тихов — каза той и погледна часовника си. — Засега не знам, но ми се струва, че има. Ще се наложи тази нощ да не спим, затова време е да вечеряме.

След вечерята огледа критично облеклото ми.

— Сложи си пуловер, нощите стават студени, а не сме в казармата, за да те сменям през два часа от пост.

В девет часа излязохме от къщи, измъкнахме се от селото и тръгнахме надолу към лъките. Пътят ми беше познат, бях минавал оттам десетки пъти и развълнувано крачех до капитана, доволен, че най-сетне се залавяме с нещо сериозно. Явно бе, че той ме води към мелницата на Боеви, но няколко пъти променя посоката и ме кара да спираме край царевичните ниви или крайпътните храсти. Небето беше ясно и блещукаше от звезди, но на пет-шест крачки нищо не се виждаше, затова предпазливостта на капитана ми се струваше излишна. Хоризонтът на югоизток аленееше и Андонов ме подканяше да вървим бързо:

— След един час ще изгрее луната и ще стане светло като ден.

Когато най-сетне стигнахме реката и той ме преведе уверено по стената на яза, разбрах, че е идвал много пъти тук и както се казва, познава всяко камъче. Ето къде се е губил през последните нощи, помислих с недоволство, че не ме е взимал със себе си. До мястото на произшествието се движехме бавно и много предпазливо, като използвахме гънките на терена. За моя изненада царевицата бе прибрана, тук-таме виждах сенките на купите царевичак и попитах тихо капитана:

— Кога пожънаха нивата?

— Вчера — отвърна шепнешком той, а после ме помоли да седна и нареди:

— Задачата ти е проста, но неприятна. Ще се изкачиш на един от брястовете — и посочи към тъмните корони на дърветата сред полянката, — ще се настаниш сред клоните, там е удобно да се седи, и само ще гледаш и слушаш. Нищо повече. Тук вероятно ще дойдат хора, постарай се да разбереш кои са, ако е възможно и ако, разбира се, са наши познати. Ето — окачи на врата ми еднодневката си. — В термоса има кафе, ако ожаднееш или ти се доспи. Но помни, никакъв звук, каквото и да става долу. Ще слезеш едва като чуеш да се обади чухалче. Знаеш какво е чухалче, нали?

И за мое удивление той присви ръка пред устата си и издаде съвсем вярно характерния вик на улулицата, която в този край наричат чухалче. Викът на тази нощна птица много прилича на човешкото „чух“ и е много приятен, макар че има нещо тъжно в този самотен нощен зов.

— Сега е десет — продължи капитанът, — предполагам, че дежурството ти ще свърши до един-два часа. Готов ли си?

— Да.

Станахме и тръгнахме към полянката.

— Ще се качиш на дясното дърво — прошепна капитанът. — Там се седи най-удобно.

— А ако… — започнах и млъкнах, защото не знаех как да продължа.

— Какво ако? — почти изсъска капитанът.

— Ако обстановката наложи да действувам поради непредвидени обстоятелства, мога ли да проявявам самоинициатива?

— Този път не! — отсече той и направи столче с ръце.

Бях обут в кецове, стъпих на ръцете му и той силно и рязко ме повдигна. Плъзнах се по грапавата кора на ствола, хванах се за първия клон и съвсем леко се изкачих нагоре. На четири метра намерих онова място, на което според капитана може да се седи удобно. Два успоредни дебели клона растяха хоризонтално, а други два — тънки, но жилави — оформяха „креслото“, на което трябваше да бъда най-малко два-три часа. Окачих еднодневката до себе си, извадих термоса и изпих първото кафе. Поляната мълчеше под краката ми невидима, Андонов беше се стопил в мрака, откъм реката идваше равномерен, тих шепот. След десетина минути жълтото кълбо на луната проби хоризонта, поколеба се върху неравната линия на планината и заплува в посребреното небе. Андонов беше прав. Звездите избледняха и стана толкова светло, че ако имах книга, щях да опитам да чета. Ако съм долу, на поляната, разбира се. При мен беше тъмно, в листата се таеше приятен, топъл полумрак. Който не е служил войник и не е бил часови, не може да си представи колко бавно тече времето. Класическото време за войника на пост е два часа. Какво са два часа, ще речете — една кинопрожекция, един футболен мач, сто и двадесет минути, — докато започнат, и ще свършат, но както е казал Айнщайн, времето е относително, а аз бих добавил: в буквален и преносен смисъл. Двата часа за часовия са нещо безкрайно, особено ако си на секретен пост, какъвто беше случаят ми в момента. Колкото и удобно да изглеждаше мястото ми, още след десетата или петнайсетата минута започнах да го проклинам. Клоните ми убиваха, гърбът започна да ме боли. Нямах възможност да се разхождам, да танцувам, да тананикам, да се изкашлям, а трябваше непрекъснато да се вслушвам и напрягам зрението си. Листата ми пречеха, виждах отделни участъци от поляната, от светналата нива с камарите царевичак насреща, към реката се изпречваха върбалаците и това ме караше да се чувствувам несигурен, сякаш оттам някой ме дебнеше непрекъснато. Познатите средства от войниклъка за „убиване“ на времето, както казвахме, не вървяха. Нямах право да се разсейвам, да мисля за това или онова, а да съм си на мястото и тялом, и духом. Знаех, че Андонов е някъде наблизо, и въпреки това ми се струваше, че съм сам в цялата долина, забравен от всички. С една дума, не се чувствувах добре и причината за това бе съвсем проста. Стоях на пост без всякакво оръжие и не бях нищо друго освен мишена, която всеки можеше да простреля, когато си пожелае. Да гледам, да слушам! Това се искаше от мене. Добре, капитане! Знам, че в тази игра свиря не втора, а трета или четвърта цигулка, но нищо, никой не ме е карал насила, сам се съгласих да бъда момче за всичко, ще издържа. А накрая ще видим. Вместо да висим тук, трябваше да намерим собственика на фиата и да го хванем за гушата, после да претърсим добре скалите край Петльови гребени и картинката щеше да стане от ясна по-ясна.

Сигурен съм, че след около час и половина — от циферблата на японския си часовник нищо не можех да видя — на полянката се появи нещо. Казвам „нещо“, защото това не беше човек. Най-първо чух леко топуркане, което ту се усилваше, ту отслабваше, и след дълго взиране между клоните забелязах, че долу пробяга някаква сянка. Това се повтори няколко пъти, докато разбера, че се движи куче. Известно време то се въртя под самото дърво, долових ръмженето му, после се отдалечи към нивата. Както се казва, не смеех да дишам, за да не ме усети, защото обикновено където има куче, ще се появи и човек. И не се излъгах. Забелязах го да се отделя от тъмнината на върбите, да се движи по високия слог към царевичния блок и да се слива със сянката на една от купите. Там той стоя близо час, кучето на два пъти ходи при него, като идваше ту откъм реката, ту откъм нивата, посребрена от пълната, блестяща луна. Накрая видях и двамата да изчезват зад руините на мелницата. Едва тогава посмях да се раздвижа, защото бях се схванал напълно от неподвижното седене върху неудобните клони. Очаквах, че веднага ще чуя чухалчето, но над местността се утаи още по-дълбока тишина. Изпих още едно кафе, броих до петстотин и отчаяно се борих срещу дрямката. Когато усещах, че повече няма да издържа, чух дългоочакваното „чуух“, повторено три пъти, да идва точно откъм споменатите руини и бързо се смъкнах на земята. Капитанът вече ме чакаше в края на полянката и като приближих, попита загрижено:

— Замръзна ли?

— Не, но съм схванат целият.

— Сега ще се раздвижиш. Хайде, че закъсняхме.

— Колко е часът? — попитах.

— Минава два — кратко отговори той.

Явно беше недоволен и аз побързах да докладвам:

— Видях човек и куче.

Той се изсмя късо:

— Попита ли ги как се казват?

После добави:

— Очаквах други гости, но както и да е. Все пак не стояхме напразно. А ти си герой. Щом и кучето не те усети, браво! Имаш отличен.

По тревата вече блестеше роса, той крачеше бързо, мъчех се да не изоставам. Като наближихме селото, запали цигара, а аз попитах:

— Как мислиш, другарю капитан, какво правеше оня човек там, край поляната?

— Същото, което и ние с тебе. Чакаше!

— Кого?

— Ако знаех кого, нямаше да те карам да висиш три часа на онова дърво — отговори той.

Селото спеше, откъм горния край пролая самотно куче, обадиха се петлите.

— Втори петли — рече Андонов. — Три часът и половина. Да лягаме, че утре работа ни чака.

— Откъде пък знаеш, че са втори? — попитах, колкото да кажа нещо.

— А знаеш ли кога пяха първи? — наведе се към мен той. — Ще ти кажа. Когато човекът с кучето си тръгна.

— Не съм ги чул.

— А той ги чу. Аз също.

— Били сте на открито, а на мен ми е пречело дървото.

— Въпросът не е кой ги е чул и кой не — разсърди се той. — Въпросът е, защо той си тръгна по това време.

Това вече беше много. Отвърнах раздразнено:

— Мислиш, че има някаква връзка?

— Естествено — каза сухо Андонов и докато се приберем вкъщи, повече не проговори.

3

Бях събуден от звъненето на будилника точно в десет часа. На масата до леглото прочетох бележка, написана със ситния четлив почерк на Андонов:

„За днес!

Подчертано с две прави линийки.

1. В единайсет бъди при Катя, за да поправиш велосипеда й.

2. В дванайсет ще отнесеш на кръчмаря плика, който съм оставил на масата. Ще кажеш, че съм заминал за Русе и не се знае дали ще се върна. С него — повече нищо.

3. От три часа имаш покана от професора за излет до Гърлото. За черна мряна. Приберете се в селото по светло. Вечерта ще бъдете на вечеря при бабка.“

И най-долу, подчертано с една линийка:

„Без неразумна самоинициатива!

Братовчед ти“

До бележката имаше запечатан плик без никакъв надпис. Задоволих любопитството си, като го вдигнах пред светлината на прозореца — нищо не се виждаше.

На двора бабка скубеше заклана кокошка и ме погледна доста благосклонно.

— Закуската ти е готова.

Както винаги — прясно мляко, два домата, препечена филия. Закусвах без апетит и разсеяно гледах как баба ми се справяше с кокошката. След като оскуба перата и я опърли над консервена кутия със запален спирт, тя хвана ножа и с няколко бързи и точни движения извади вътрешностите й, отдели нужното от непотребното, прибра всичко в голяма тенджера, похлупи я и я отнесе в кухнята. Перушината и останалото изхвърли в боклукчийската кофа. Петелът обиколи кофата, после дружелюбно закътка останалите кокошки и ги поведе към прекопаната леха. Дали е забелязал, че харемът му е намалял с една бройка? И помислих: Ето как можеш да извършиш престъпление, без да оставиш никаква следа. Какво им е струвало на ОНИЯ след убийството на надзирателя и момчето да отнесат някъде труповете и да ги изгорят например или да ги нарежат на късове и ги разпилеят не знам си къде. Спазъм присви стомаха ми и оставих недопитото мляко в чашата. Бабка ме погледна изненадано:

— Не си ли гладен?

— Не — отвърнах.

— То е от недоспиването — философски заключи тя. — Напоследък обърнахте нощта на ден, ама де да видим докъде ще я докарате.

— Къде е братовчедът? — попитах.

— Излезе още в шест и поръча да те събудя в десет.

— Знаеш ли къде е отишъл?

— Че ти не знаеш ли? — учуди се тя. — В Русе, къде другаде.

— И с какво е отишъл в Русе?

— Щял да пътува на стоп господинът — изфуча баба, върл противник на този начин на пътуване, защото, казваше тя, свестен човек няма да вземе да виси по два-три часа на едно място и да чака кола, когато общественият транспорт у нас е толкова редовен, евтин и удобен. „Всичко е от превземки и хайлазлък[1]!“ — отсичаше категорично тя.

— Какви са тия гости довечера? — попитах я, като станах от масата.

— Гости като гости. Аз съм ги поканила.

— Какъв е поводът?

— Не се сещаш, нали?

— Не — признах искрено.

— Днес, мойто момче, баба ти навършва шейсет и пет години.

Целунах я безкрайно изненадан, защото тя никога не беше празнувала рождените си дни, а само именните, тъй, както бе прието на село. А и не бях съвсем сигурен, че тъкмо днес бе рожденият й ден, подозирайки, че тази вечеря не може да няма връзка с плановете на Андонов.

В единайсет без пет застанах пред портата на професора и внимателно позвъних. Веднага чух леките бързи стъпки на Катя и пулсът ми се ускори. Дъбовата врата не се отвори изведнъж. Най-първо чух отместването на тежък лост, после подрънкването на желязо и едва тогава изскърцаха пантите и видях красивото лице на Катя.

— Заповядай — покани ме тя и влизайки, аз попитах:

— Нали не заключвахте?

Катя се усмихна:

— Идея на баща ми. От вчера вкара в действие всички ключалки. Ако има възможност, сигурно ще изкопае ров около оградата, ще го напълни с вода и ще монтира подвижен мост.

— От вчера? Кого пази? Тебе?

— Сигурно.

Погледнах към гаража. Вратата му бе отворена и фиатът липсваше. Тя улови погледа ми:

— Откраднали са колата.

— Как така откраднали? — попитах глупаво.

— Не знам — вдигна рамене тя. — Върнахме се от града, а колата липсва.

— Взел я е собственикът.

— Може би, но той винаги оставя бележка, когато идва и не ни намери вкъщи. А ключовете на колата са си на мястото.

— Съобщихте ли в милицията?

— Още не.

— Защо?

— Питай баща ми. И твоя братовчед.

— Братовчеда?

— Тази сутрин — обясни Катя — идвах у вас, както винаги, за млякото. Баща ми те молеше да дойдеш тук, но вместо теб дойде братовчед ти и двамата решиха засега да не се предприема нищо.

— Така — казах и в гласа ми имаше нотки на ревност, но се надявах, че Катя не забелязва това. — И къде са тия ключове?

— Засега в джоба на братовчед ти — малко сърдито отвърна тя, — но обикновено стоят върху дъската над вратата.

— Покажи! — тръгнах към гаража, а Катя се изсмя:

— Ти случайно да не си от милицията?

Отговорих в същия тон:

— Не, но съм частен детектив.

Между рамката на вратата и зидарията имаше няколко сантиметра разстояние. Катя го посочи:

— Ключовете си бяха там, а колата я нямаше.

Протегнах ръка, опипах мястото. Тя ме гледаше подигравателно:

— Е? Какво откри Шерлок Холмс?

Поправката на велосипеда й бе проста, трябваше да залепя предната гума, убодена от гвоздей. Докато се занимавах с това, от къщата излезе професорът.

— Каза ли ви Катя за автомобила? Какво мислите за това?

— Не мисля, че е откраднат — отвърнах. — В това село няма кой да краде коли, взел я е собственикът или негов познат.

— А ключовете?

— Всяка кола има най-малко два чифта ключове.

— И братовчед ви каза същото.

Катя донесе кафе, седнахме в беседката на градината, професорът попита:

— Ще отидем за риба, нали?

— Разбира се. В три часа ще дойда да ви взема.

Той поблагодари, изпи кафето си, прибра се в къщата. Явно Катя нямаше добро настроение, разговорът не вървеше. Като ме изпращаше, кимна разсеяно:

— Довечера ще се видим у вас.

И железата хлопнаха зад гърба ми.

Денят беше четвъртък, на вратата на кръчмата висеше табела „Почивен ден“, но щом приближих, кръчмарят веднага я отвори и ме покани да вляза. Върху една от масите бай Минчо бе разтворил тефтера с фактури, явно оправяше сметките си. Подадох мълчаливо плика, той го взе, мина зад тезгяха и го отвори. Вероятно в плика имаше пари и очите му веднага светнаха.

— Какво ще пиеш?

Отказах, той извади портфейла си, подаде ми двайсетлевова банкнота.

— В никакъв случай! — върнах му банкнотата.

Той се обиди:

— Не така, момче! Не ти правя подарък, получаваш заслуженото. Не ми отказвай, ще ме обидиш. Сега се уволняваш, ще ти трябват.

— Не мога да ги приема, бай Минчо.

— Тогава — килна назад каскета си, неговият обичаен жест, когато обмисля нещо, — тогава ето какво — и тикна в ръката ми монета, която не видях откъде измъкна. Разтворих пръсти, върху дланта ми лежеше републикански денар. — Взимай, взимай, ако не беше ти, щях да ги изхвърля на боклука.

Мислех да върна монетата, когато изведнъж се сетих, че тъкмо такова нещо ми трябва, за да направя подарък за рождения ден на бабка, от сутринта си блъсках главата какво да измисля за случая.

— И кажи на братовчед си, че довечера ще ви чакам в кръчмата.

— Братовчед ми си замина за Русе.

Бай Минчо сякаш се обърка:

— Замина? И кога ще се върне?

— Най-рано след два дни. Ако въобще се върне, защото може да му прекъснат отпуската.

— Аха — и свали каскета от главата си, захвърли го върху една от масите. После ме погледна с малките си хитри очички:

— А ти докога си тука?

— Защо? — изненадах се от въпроса му.

— Защото — потупа ме бащински по рамото той — искам да те почерпя като хората.

— След четири-пет дена си заминавам — казах и си тръгнах, а той се наведе над фактурите си.

[1] Хайлазлък — безделие, мързел. — Б.кор.ел.изд. ↑

4

За риболова през този ден няма какво да се разказва. Изпълних указанията на Андонов съвсем точно. В три часа отидох с москвича в дома на професора, взех го и го откарах в боаза край бистрите водопадчета около Гърлото. Мряната кълвеше като щура, до шест часа вече бяхме уловили около два килограма, в шест и тридесет бяхме в селото, а в седем и тридесет професорът и Катя пристигнаха вкъщи, облечени официално и с голям букет от хризантеми.

Бабка бе в стихията си. Масата бе подредена в една от големите „гостни“ стаи, в които обикновено не се влизаше. Бе извадила от скрина най-добрия си сервиз, покривката, салфетките, приборите блестяха ослепително и бяха подредени така, че аз се втрещих. Забелязвайки удивлението ми, бабка се усмихна снизходително:

— И ний знайме това-онова!

— Ако не те познавах — казах й, — щях да помисля, че си завършила техникума по обществено хранене.

— Аз, драги — рече тя, — навремето бях редовна абонатка на „Икономия и домакинство“. Недей мисли, че като съм пасла овце, съм паднала от Марс. В тази къща, ако искаш да знаеш, съм посрещала и плевенския окръжен управител през тридесет и девета година. Водеха го двама народни представители и един кмет и всичките до един ми целунаха ръка. Иди и се облечи като хората, професор посрещаме, а не селски пъдар.

За чест на професора, той не забрави да й целуне ръка, да й направи комплимент за това, че изглежда не на шейсет и пет, а на четиридесет, да й отправи дълго и цветисто пожелание относно бъдещето. Въобще всичко започна много добре и с необходимата тържествена приповдигнатост. Катя подари красив плетен шал, професорът — пластмасова лейка за цветя, а моя милост тържествено й връчи римския денар.

Тя любопитно разгледа монетата.

— Можеш — рекох й — да си направиш пръстен, сега такива пръстени са на мода, а ако не искаш да я развалиш, пази си я, ще я подариш на някоя внучка.

Тя намигна хлапашки:

— Или на правнучка.

Бяхме седнали край тежката висока маса, Катя протегна ръка, присви очи и внимателно разгледа монетата.

— Много добър екземпляр, папа. Желаеш ли да го разгледаш?

Професорът свали очилата си и късогледо се наведе към светлината. Катя ме попита:

— Откъде, мосю, се сподобихте с това прекрасно парче?

— Забранено ли е да притежавам антична монета?

— Напротив, колекционерството се поощрява, но съм изненадана, защото не предполагах, че имате подобна слабост. Да не би да сте попаднали случайно на съкровище?

— Да, мадмоазел — отвърнах в същия тон. — Съкровището на Траян. Втори век от нашата ера. Нашите земи са били една от най-развитите римски провинции.

Тя се разсмя:

— Тройка. Тази монета е републиканска. За мен е важно да знам откъде я имаш, Ваньо.

— Защо? — попитах.

Гледаше ме така ласкаво, че още малко и щях да изтърся: „Подари ми я кръчмарят!“, но не го сторих, разбира се.

— Интересът ми е чисто научен — обясни Катя. — Мисля, че ти разказах, че тук някъде трябва да има римска крепост, която е охранявала пътя от Нове към Дискодуротера. Макар че специализирам праистория, амбицията ми е да открия тази крепост. А онова, което земята е съхранила от древността, са най-вече керамиката и монетите.

— Съжалявам — излъгах спокойно, — но монетата я имам отдавна. Намерих я, когато имахме учения край черноморието.

Бабка енергично стана от стола, отиде в съседната стая и след миг се върна, като постави на масата пред Катя досущ същата монета. Катя подскочи, а аз смаяно погледнах бабка и зададох същия въпрос, който ми беше задала Катя:

— Откъде я имаш?

Бабка сияеше от удоволствие:

— Намерих я, баби!

— Къде ги намери, бабке? — гласът на Катя беше станал още по-ласкав.

— Преди години, като окопавахме царевицата на Жълтива.

— На Жълтива? Какво е това Жълтива? — светнаха очите на Катя.

— Той знае — кимна към мен баба.

— Жълтива е местност — казах.

— Утре ще ме заведеш, нали?

Това „нали“ тя изговаряше с особена настойчивост и някакво неясно обещание.

— Разбира се, че ще те заведа — казах и в същия миг си спомних предупреждението на Андонов: „Без излишна самоинициатива.“ Историята с тия монети започваше да става подозрителна, с тях Андонов играеше някаква игра, но каква — аз не можех да зная, колкото и да го желаех. Но каква самоинициатива е това, че обещах на момичето да го заведа на местността Жълтива, макар че тази местност бяха точно ония места, които започваха от реката край старата мелница нагоре към платото с овчарниците. Сещах се къде са намерили жените монетите, царевица там сеят на едно-единствено място, прибраха я само преди два дни.

— Благодаря — каза ласкаво Катя и ме погледна така, че леко се изчервих.

— За тебе е — приключи този разговор баба, като подари своята монета на Катя и напълни чашите с прочутата си тригодишна сливова. — Добре дошли, скъпи гости, и наздраве!

— За твое здраве, госпожо Тихова! — малко театрално рече професорът, като стана и направи лек поклон към сияещата бабка.

Вечерята започна много добре. Ракията, салатите, домашното вино, кокошката, приготвена по някакъв специален местен начин — всичко беше на равнище, както е прието да се казва в подобен случай. Личеше, че баба е посрещала депутати. Професорът видимо се промени. Оказа се, че не е нито затворен, нито е „сухар“, а напротив, умееше да разказва много забавно, да се шегува, а даже и да пее — към края на вечерята двамата с бабка изпълниха в дует няколко шлагера от трийсетте години, и то съвсем сполучливо. Катя също имаше прекрасно настроение, единствен аз се чувствувах разсеян и ми се струва, че се държах твърде принудено и Катя го забеляза, защото по едно време ме попита:

— Какво ти е?

— Уморен съм — отвърнах, а тя предложи:

— Да излезем малко на чист въздух.

Когато напускахме стаята, улових доволния поглед на баба и хитроватата й усмивка.

Седнахме на чардака, Катя веднага измъкна пакета си с цигари и нетърпеливо защрака със запалката.

— Неудобно ми е да пуша пред бабка — обясни тя.

— Да, моралът й е старомоден.

— Но здрав. Въобще тя е прекрасна и аз съм влюбена в нея.

— Както и тя в тебе. И много й се иска да се влюбиш в мене.

Последното казах, както ми се стори, спокойно и съвсем естествено. Катя докосна нежно ръката ми:

— Ако бяхме раждани по тяхно време, щяха да пратят сватове за мен. И сигурно щях да се съглася.

— А сега?

Тя облегна глава на рамото ми:

— Сега никой не праща сватове и трябва сами да решаваме проблемите си.

— Как да разбирам думите ти? — целунах косите й и зачаках отговора с примряло сърце.

— Че не трябва да се бърза, Ваньо.

Това беше и малко, и много, събрах кураж, обърнах лицето й към своето, целунах я. Не отвърна на целувката ми, но не ме и отблъсна. Нощта бе топла, светла, отвътре се чуваше приглушеният смях на баба. Професорът вероятно разказваше виц. Катя мълчеше, мълчах и аз, развълнуван от думите й, от нежния парфюм на косите й, които докосваха лицето ми.

5

Следващата сутрин Катя, както винаги, дойде с велосипеда за млякото и ме предупреди:

— Обеща да ме водиш на Жълтива. Откарвам млякото и идвам.

— Чакам те.

Бях закусил, изкарах чопъра, взех и въдицата си за всеки случай. След пет минути Катя пристигна и един до друг завъртяхме педалите надолу към реката. Излишно е да разказвам какви чувства ме вълнуваха нея сутрин. Бях хлътнал здравата по това момиче, през нощта почти не спах, въртях се в леглото и кроях фантастични планове относно бъдещето на нашите отношения. Най-първо трябваше да отида в София, за да я виждам всеки ден, ще намеря някаква работа, но основното ще бъде да се подготвя да уча във висше учебно заведение, защото иначе няма да бъда достоен за нея; тайно ще се запиша в алпинистки курсове, в курсове за пещерняци, ще стана факир в тези спортове и един ден ще й река: „Мадмоазел, готов съм да ви отведа и на Джомолунгма или ако пожелаете, мога да се спусна и в най-дълбоката пещера.“ Ще купя автомобил на старо и всяка ваканция ще я водя тук, на село, или където пожелае. През лятото, разбира се, ще отидем на море с палатка… Някъде надолу по южното черноморие, край малките скалисти заливчета, ще осигуря акваланги и ще се спускаме да търсим гръцки амфори. И тям подобни глупости…

Утрото си беше утро, хладно, потънало в роса, край реката се стелеше лека мъгла. Катя не бързаше, въртеше бавно, мълчеше, мълчах и аз. Като тръгнахме по черния коларски път, стигнахме място, където тракторите вече разораваха стърнищата. Слязохме от велосипедите, аз подхвърлих, колкото да кажа нещо:

— Как е професорът?

— Професорът е добре, а колата се завърна — изтърси тя, сякаш ми казваше „добро утро“.

— Кой се завърна? — едва не подскочих аз. — Фиатът?

— Той — отвърна кратко тя, сякаш разговаряхме за същество, което можеше само да се завърне.

— И кога стана това?

— Не знам. Тази сутрин си беше в гаража.

И добави, като ме погледна хитро:

— Твоят приятел се оказа прав. Добре че не звъннахме на милицията.

— Да, да — добавих. — Братовчедът рядко греши. Собственикът просто не ви се е обадил.

— Мисля — каза загрижено Катя, — че не е бил собственикът, който ни скрои този номер.

— Не е бил собственикът?

— Именно.

— А защо именно?

— Собственикът — продължи Катя — щеше да се обади, а ако не сме били вкъщи, да остави бележка, но освен това забелязах, че с колата е пътувал съвсем друг човек…

— Забеляза?

Катя се усмихна:

— Аз също чета криминална литература, драги Холмс. В колата миришеше на одеколон, който собственикът никога не употребява.

— А не беше ли заключена колата?

— Защо ще я заключват, когато портата беше заключена. От два дни, както знаеш, у нас всичко се заключва.

Постарах се да не проявявам излишно любопитство. След десетина минути попитах:

— Снощи, като се върнахте, колата беше ли в гаража?

— Да — отвърна Катя.

— И ти установи, че се е возил човек, употребяващ одеколон, който…

Тя ме прекъсна:

— Установих го тази сутрин, защото снощи решихме, че собственикът си е докарал колата, но когато сутринта не намерихме никаква бележка, аз проявих по-голямо любопитство и си направих труда да надникна вътре…

— Пипа ли кормилото?

— Не знам… Мисля, че не… Или да… Защо?

Отвърнах авторитетно:

— Защото не е възможно по кормилото да няма следи от ръцете на този, който е карал колата.

Катя се изсмя:

— И защо ни са тези следи? Важното е, че колата си е на мястото, че папа се успокои, аз също. Щом този, който си е позволил да я вземе, я връща, какво повече. Всичко е наред.

Тя имаше право, разбира се… Погледнато обективно, всичко е наред. Все пак попитах:

— Щом портата е била заключена, тогава този човек има ключ и винаги може да влезе във вашата къща. Това означава ли, че всичко е в ред?

— Не — рече Катя, — и това е, което смущава папа.

Имах още един въпрос и той беше „А защо трябва да се смущава професорът, има ли нещо ценно в къщата ви, което може да бъде откраднато?“, но не го зададох. Въобще тази кола, мистериозното й изчезване и завръщане можеха да имат нещо общо с нашата работа само при условие, че следите, които бях открил край Петльови гребени, бяха идентични с тия край мелницата, а те от своя страна — с тия от гумите на фиата. Но все още аз не бях уверен в това и самият Андонов, не знам защо, не прояви нужния интерес към тази така важна линия от следствието.

— Ето, това е Жълтива — казах, когато минахме през реката и излязохме на отсрещния бряг.

— По-точно! — помоли Катя.

— Селяните наричат с това име местността от реката до хълмовете, където са кошарите. А царевица сеят ето там. Ела!

Стигнахме завоя, под който се намираха руините на Боевата мелница, полянката с брястовете. Царевичната нива се простираше от тях нагоре до самото шосе. Оставихме велосипедите и тръгнахме през нея. Като изкачихме лекото възвишение, Катя седна и дълго наблюдава местността.

— Какво виждаш? — усмихнах й се аз. — Бойни кули и колесници?

— Виждам много неща — отвърна сериозно тя. — Ето — посочи с ръка около себе си. — Крепостта е била точно тук, на възвишението. Не ти ли прави впечатление правоъгълната му форма? Сега ще определим и линията, по която са били строени стените. Ако нивата бе засята с жито, овес или нещо друго и беше пролет, и имахме самолет да направим снимка от двеста-триста метра височина, щеше да се увериш, че съм права.

Пак „ако“, „ако“… Вероятно съм се усмихвал скептично, защото тя търпеливо, като на слаб ученик изнесе кратка популярна лекция.

— Крепостта вероятно е от първия, втория век. Просъществувала е, да речем, сто или двеста години. След това идват варварските племена и я унищожават. Остават основите. След време и основите изчезват. Ще кажеш как? За строителен материал. Славяните например строят долу, край реките, прабългарите също. Мястото след много векове започва да се обработва и земеделецът грижливо чисти почвата. Сигурна съм, че долу, ако разкопаем оня слог, ще намерим парчета от керамика. А в основите на тази мелница не може да няма камъни, дялани още от римските каменоделци. Както и в дуварите на вашето село. А за самолета ти говоря, защото това е един от сигурните методи за откриване на антични селища. Там, където са били основите на крепостните стени или на сградите, пролетно време посевите имат по-резедав цвят. Довечера ще ти дам някоя и друга книжка, ако те интересуват тези въпроси, приятелю.

— Мерси, наистина ме интересуват.

— И в археологията има криминален елемент — погледна ме подигравателно Катя.

Попитах сепнато:

— Защо смяташ, че се интересувам от криминалистика?

Отговори небрежно:

— Защото видях каква литература четеш.

Стана, аз тръгнах след нея. Обиколихме няколко пъти възвишението, предполагаемото място на древната крепост. Катя броеше крачките. Сто и шестдесет на двеста.

— Според мен — каза тя, като гледаше нагоре към боаза — около крепостта е имало и защитен ров.

— Ров?

— Ако тръгнем по хоризонталата нагоре към боаза, след километър ще намерим и мястото, откъдето е отбивана водата, за да пълни този ров.

Започнах да я гледам с възхищение.

— А пътят, заради охраната на който е строена крепостта, се е изкачвал вдясно от боаза и е вървял по платото над самите скали. Още миналата година установих това. Ако има време, ще те заведа там и ще ти покажа какво съм видяла.

— Браво, Катя — похвалих я. — Ще пишеш за това, нали?

— За това е рано да се пише. Като завърша, ще се помъча да организирам разкопки.

— Чак след две години?

— Две години са нищо в сравнение с двете хиляди. А ако все още има нещо запазено тук долу, под краката ни, то си се чувствува най-добре там, където си е. Макар че не трябва да се очаква кой знае какво. Крепостта е била малка и съвсем второстепенна.

— А монетите?

— Какви монети? — не разбра тя.

— Монетите, които жените са намирали тук. Съкровището!

— Значи и ти смяташ, че тук има съкровище! — погледна ме подигравателно тя. — Монети могат да се намерят навсякъде, където е имало интензивен живот. Ако след време, да речем след хиляда години, някой намери двадесет стотинки, изтърсени от джоба ти, когато си карал велосипед долу в равнината, означава ли това, че там някой е закопал съкровище? За нас монетите са доказателство, а съкровище са за иманярите. Или и ти страдаш от тази болест?

Беше права, разбира се, и струва ми се, че гузно се изчервих. Не крия, вече бях помислил, че тук някъде е скрито съкровище, което няма да бъде толкова трудно да се намери, щом жените от селото вече са изровили по някоя и друга сребърна монета. Катя сякаш прочете мислите ми:

— През последните години започнаха да орат земята с трактори, да я риголват, да копаят канали и така нататък… Проникнаха в по-дълбоки пластове и затова иманярите пощуряха. Че тук са намерени десетина монети, това е нещо съвсем нормално… Хайде, няма ли да хвърлим въдиците? Мисля, че закъсняхме и нищичко няма да уловим, а обещах на папа шаран.

Преместихме велосипедите на полянката с брястовете, облегнахме ги на същото дърво, на което бях дежурил оная нощ, и докато Катя се бавеше зад храстите, за да облече банския си костюм, вдигнах глава нагоре и внимателно разгледах короната на бряста. Открих клоните, които бях използвал за кресло, една-две вейки висяха пречупени; спомням си, че внимавах, и бях сигурен, че друг е сторил това, вероятно Андонов, трябва да го предупредя. Като се преструвах, че се разхождам и търся скакалци за стръв, хвърлих око на поляната с надеждата, че ще открия някаква следа. Нямаше нищо особено. Тревата бе изсъхнала, утъпкана, и да бяха идвали автомобили, следи надали щяха да оставят. Разсеяно погледнах към другото дърво. Нямаше нищо за гледане, дънерът му беше досущ като на първото, с грапава, груба кора, леко просъхнал, както между впрочем съхнат всички брястове у нас, а както съм чувал — и по цяла Европа, но все пак надникнах и към клоните му. И тогава забелязах нещо, което ме изненада. Стори ми се, че на дървото червенее хартийка или нещо, което прилича на хартийка. Приближих, вдигнах глава. На пет-шест метра от земята на тънък просъхнал чеп висеше червен конец или червена връв, точно не можех да определя, но беше ясно, че това нещо не можеше само да се закачи там… И това дърво имаше клони, на които можеше да се седи. Сетих се — и на това дърво е имало някоя нощ дежурен и този дежурен не е бил така внимателен като мене и е оставил знак, вероятно е носел червен пуловер или фланела и при слизането или качването чепът си е свършил работата…

— Хей — стресна ме гласът на Катя. — Какво гледаш там?

Идваше към мен по бански, стройна, красива, с шоколадов загар на младото си тяло.

— Страхувах се да гледам към теб, за да не ослепея — казах.

— Напразно, драги мой — изсмя се тя. — Любовта е сляпа. Или ме лъжеш, а?

— Лъжа?

— Каза, че си влюбен в мене.

— Аз? Влюбен в тебе?

— Ами да, държиш се като гимназист. Хайде да се изкъпем. Шаранът може да почака.

И Катя се спусна през храстите, хвърли се във водата и заплува бързо и стилно в тихата синева на големия вир. След минута направих същото. Все още нямаше обед, беше хладно и скоро се върнахме на тревата, където слънцето приятно грееше, Катя лежеше по гръб, гледаше към небето, а аз тръпнех, изкушаван да се наведа и целуна устните й.

— Хубаво е — каза тя, а аз попитах глупаво:

— Кое?

— Всичко. Денят, небето, водата. Хубаво е, че ме доведе тук, че намерих тази крепост, че лежим на тревата, че нямам изпити, че има човек, който е влюбен в мене. Няма ли да ме целунеш, наистина?

Страхувах се, че се шегува и ще видя присмехулните искрици в очите й, но клепачите бяха спуснати и аз се наведох над тях. Тя вдигна ръце, обгърна врата ми и впи устни в моите. Това продължи може би минута, може би пет, поетите вероятно биха писали „цяла вечност“, но истината бе, че се отдръпнах, защото усетих, че някой стои край нас и ни гледа. Катя се вкопчи в лакътя ми.

— Какво има?

— Виж — посочих към едно от дърветата. Под него, застанало край дънера, ни наблюдаваше със зли и бих добавил, човешки очи едро сиво-жълто куче вълча порода. Не лаеше, не ръмжеше, а само ни гледаше.

Зашарих по тревата, търсейки камък, то оголи зъби и изръмжа. Катя ме улови за ръката:

— Не мърдай!

После извика строго към кучето:

— Мирно, Спартак!

То престана да ръмжи, завъртя опашка. Катя стана, тръгна към него, кучето се изправи, близна ръката й.

— То те познава?

— Ние сме приятели — галеше го нежно зад ушите тя, а то доволно скимтеше.

А кой му е стопанинът? — спомних си нощното дежурство, човека и кучето, което се въртеше под същото дърво, под което се намираше и сега.

— Миналото лято беше наше.

— Ваше?

— Когато бяхме в пещерата. Домъкна се, остана с компанията ни през цялото време. После се запиля към овчарниците. Предполагам, че е на каракачанина, но не съм сигурна. Интересно защо го виждам чак сега. Хайде, Спартак, спокойно! — потупа го по мършавия гръб тя, после измъкна хляба от еднодневката ми. — Дай му го ти, за да станете приятели.

— Ела, Спартак!

Приближи се и предпазливо взе хляба от ръката ми. Докоснах го по гърба и усетих напрегнатото му тяло.

— Не се плаши, то е добро — успокои ме Катя. — Не знам защо, но много ме обичаше и не се отделяше от мене.

— Ясно — казах, — теб всички те обичат! — и се опитах да я привлека отново към себе си, но тя ме отблъсна:

— Недей, защото Спартак ревнува. А е време, мисля, да хвърляме въдиците!

Глава пета

1

До този момент мисля, че нещата се движеха според предвижданията или според режисурата на Андонов, но срещата ни с това куче ускори, а може би и промени развоя на събитията, които последваха.

Докато висяхме край реката с напразната надежда да уловим шаран (наближаваше обед и той не кълвеше), кучето лежеше край нас и спокойно ни наблюдаваше. Решихме да се откажем от риболова край мелницата и да опитаме късмета си в боаза, из бързеите край Гърлото, където бе пълно с мряна и клен. Яхнахме велосипедите, извъртяхме наклона през нивата до шосето и оттам вече леко и бързо се насочихме към скалистия пролом. Кучето не ни изостави, а упорито тичаше след нас. Няколко пъти спирахме и Катя гальовно го отпращаше: „Хайде, Спартак, върви си!“ То лягаше край пътя, навеждаше глава и свиваше опашка, но щом се отдалечавахме, отново хукваше след нас. Нямаше какво да сторим, край Гърлото пристигнахме и тримата. „Нека стои край нас — казваше Катя и го дърпаше за ушите, — не ни пречи!“ То я гледаше предано и ближеше ръката й. Но щом решихме да се спуснем по пътечката към реката, изведнъж промени държанието си. Настръхна, оголи зъби, заръмжа, заудря нервно с опашка в земята.

— Какво ти става, Спартак? — опита се да го успокои Катя, но то захапа ръкава на якето й.

Спогледахме се смаяни.

— Да не би да е бясно?

Катя се изсмя:

— Глупости. Ти от кучета нищо не разбираш. То просто иска да ми каже нещо.

— Да ти каже нещо?

Права беше, куче никога не съм имал и поведението на това животно ми беше съвсем непонятно. Чел съм книги за тях, гледал съм филми и винаги съм имал известни резерви относно „чудесата“, на които се твърдеше, че са способни. И това, което сега виждаха очите ми, съвсем не можех да разбера. Катя му говореше, като че говореше на човек:

— Хайде, Спартак… Кажи какво има?

Кучето пусна ръкава и тръгна по познатия коларски път нагоре към скалите на Петльови гребени. След двайсетина метра спря, обърна се и зачака.

— Иска да вървим след него — каза Катя.

А защо не, реших аз, въпреки че помнех нареждането на Андонов, че няма защо да се мяркам по тия места. Оставихме велосипедите в храстите и тръгнахме след кучето. То вървеше бързо, мълчаливо и без да се обръща, сигурно, че го следваме. Когато стигнахме горе на полянката, плувахме в пот, дишахме учестено. Седнахме да починем. Кучето се изправи край нас и зачака. Тук беше пещерата на Катя и аз казах:

— То просто си спомня миналото лято и иска да ти се похвали с това.

— Възможно е — рече тя. — Тогава Жоро го хранеше само със салам.

— Жоро?

— Един колега.

— Аха.

Катя докосна ръката ми:

— Не ревнувай, драги. Жоро е много свястно момче, но нищо повече от приятел.

Не бяха изтекли и пет минути, когато кучето заскимтя и като направи кръг около нас, решително тръгна към храстите вляво от поляната. Последвахме го. Край скалите се вървеше трудно, но все пак пътека имаше и ние се провирахме през драките, прескачахме камъните, свлечени от скалите. Явно Катя се вълнуваше и прошепна:

— Какво мислиш? Къде ни води то?

— Ще видим! — отвърнах, макар че вече предчувствувах какво ни очаква. Въображението ми рисуваше два обезобразени, разлагащи се трупа, а в същото време водех и следния диалог с капитана: „Уверихте ли се, братовчеде, че убийство има!“ Той щеше да отвърне съкрушено: „За съжаление!“ Щях да продължа: „Ако бяхме ги открили навреме, щяхме да заловим и убийците!“ — „Бъдете спокоен, Тихов, пак ще ги заловим!“ — „Дано!“… И тъй нататък… Ръмженето на кучето прекъсна мислите ми и ние видяхме Спартак да стои пред скалите с настръхнала козина и оголени зъби. На пръв поглед нямаше нищо особено — там растяха същите храсти, издигаше се същата варовикова скала, но кучето, застанало срещу нея, ръмжеше тревожно.

Катя посочи струпаните камъни:

— Тук, доколкото си спомням, имаше пещера.

— Пещера?

— По-скоро дупка… Два-три метра дълбока и около метър и половина висока. Влизала съм в нея. Входът й беше толкова нисък, че трябваше да се пълзи на колене. Ако махнем камъните…

— Не! — решително възразих.

Беше явно, че някой грижливо бе затрупал входа на пещерата, като беше се постарал да изглежда така, сякаш камъните сами са се свлекли на това място… Очаквах да доловя миризма на разложение, но такава нямаше. Огледах внимателно всичко наоколо, но нищо особено не можеше да се открие. Кучето спря да ръмжи, но бе възбудено и непрекъснато душеше камъните.

— Може би тук има дупка на лисица — казах, а Катя се изсмя:

— Спартак не е ловджийско куче. Тук има нещо друго и аз мисля…

— Какво?

— Спомням си, че освен нас кучето имаше още един приятел — загледа ме тревожно тя.

— Кой е този приятел?

— Знаеш кой…

— За пръв път виждам това куче.

— По-точно, сещаш се кой може да бъде — вече тихо и леко пребледняла рече Катя.

— Ловният надзирател?

— Позна — вече ядосано отговори Катя и се наведе да хване първия камък.

— Не, Катя — отстраних я решително. — Тук ние не трябва нищо да пипаме. Ако това, което предполагаш, е наистина така, те отдавна са мъртви. Днес е четиринадесетият ден от произшествието край реката. Но ако са убити и телата им са затрупани в тази дупка, не мислиш ли, че няма да усетим разложението?

— Прав си — съгласи се тя. — Нищо не усещам.

— И аз.

Огледах още веднъж мястото с надеждата да открия кръв или някакви други следи, но такива нямаше. Катя посочи с ръка към скалата над главите ни:

— Виж!

— Какво? — не разбирах какво трябва да видя.

— Скалата е опушена. Някой е палил огън в пещерата.

Вгледах се по-внимателно и забелязах какво ми сочи тя. По сивия варовик личеше следа от дим.

— Наведи се — заповяда кратко Катя.

Изпълних молбата й, тя се качи върху раменете ми, протегна ръка и докосна скалата. Като скочи долу, тикна дланта си под носа ми:

— Огънят е пален скоро!

Гледахме се мълчаливо около минута, после тя рече:

— Е? Какво ще правим, господин Шерлок Холмс? Трябва да съобщим в милицията, нали?

— Естествено! — отвърнах аз.

2

Докато въртяхме назад към селото, аз трескаво мислех как трябва да постъпя. Да се обадим на милицията, всъщност означаваше, че трябва най-първо да отидем при пълномощника, да му разкажем какво сме видели, той да вдигне телефона и да поиска от селската поща да го свържат с номера на управлението в града и да разкаже на дежурния това, което ние сме му разказали. През това време селската телефонистка все щеше да чуе разговора с дежурния, достатъчен е фактът, че е търсена милицията, за да гръмне, както казва баба ми, цялото село. А не бях сигурен, че и самият пълномощник ще мълчи, историята с изчезването на надзирателя и момчето така силно бе възбудила духовете, че временното затишие бе като затишие пред буря — всички с нетърпение очакваха развръзката на тази неясна и както вече се изразяваха, тайнствена история. А как щеше да погледне на всичко това Андонов? Нямаше ли да бъде провалена цялата операция, която той вече цяла седмица водеше с такава предпазливост? Защото, ако наистина в оная дупка се намират труповете на изчезналите и това стане известно на всички, вероятността да заловим престъпника (или престъпниците) става още по-малка. Какво беше казал той миналата вечер? Още малко търпение, още ден-два, Тихов, и всичко ще стане ясно. Ах как съжалявах, че точно този ден той беше изчезнал и не знаех къде се намира и къде мога да го търся. „В краен случай — беше ме предупредил той, — но само в краен случай наистина, ако ти трябвам, ще ме потърсиш в управлението, но не по телефона, от селото, а ще вземеш таратайката на бабка и каквото има да ми кажеш, ще ми го кажеш лично, а ако не ме намериш, ще го кажеш на другаря Трифонов.“ Добре, още сега, като се върнем в селото, ще запаля москвича и ще отида в града, но Катя? Какво да правя с Катя? Да й заповядам да мълчи? Кой съм аз? Човек на Андонов, а Андонов не е никакъв братовчед, а капитан от Народната милиция. Мерси! Андонов ще ме потупа по рамото и ще каже „браво“.

Кучето ни заряза още там, на поляната под скалите, ние въртяхме педалите доста бързо, селото вече се виждаше, а аз още нищо не бях решил. Ето, сега трябваше да проявя самоинициатива, а в главата ми нямаше нито една свястна идея. По наклона след моста вървяхме пеш и тикахме велосипедите. Ризата ми лепнеше от пот, Катя също бе изморена и като стигнахме върха, предложи:

— Да починем.

Седнахме, Катя запали цигара, аз гледах разсеяно към покривите на селските къщи, разхвърляни сред градините от овощни дървета.

— Ваньо! — чух след време гласа на Катя.

— Да, Катя?

Очите й, леко премрежени, също гледаха към селото.

— Не зная какво мислиш — започна бавно тя, — но ако питаш мен, мисля, че не трябва да избързваме.

— Да избързваме с какво?

— С обаждането в милицията.

Усетих, че се изпъвам като лък, но успях да попитам с нормален глас:

— Защо?

Катя всмукна дълбоко от цигарата, издуха дима и обясни:

— Поради няколко причини. Първо — ние с тебе не сме видели кой знае какво, а куп камъни пред една пещера. Знаем ли какво има в пещерата? Не знаем. Второ — да предположим, че версията ни е вярна. Че там — тя подчерта тази дума, — че там наистина се намират телата на убитите, макар че е твърде съмнително, защото трябваше да усетим разлагането им. С какво ще помогнем на самите тях? С нищо. Фактът си е факт. Ако трябва да помогнем някому, нека е на онези, които търсят престъпниците. На следствените органи. Мислиш ли, че едно телефонно обаждане от селото ще им свърши работа? Аз мисля, че такова обаждане ще им навреди. Така е, нали?

Слушах я смаян.

— Защото — продължи тя — ако има убийство и телата са там, това засега ще трябва да знае само милицията. Не мислиш ли, че ако те искаха да намерят тия тела, можеха да го сторят досега?

Гледах я втренчено, поразен от логиката в съображенията й и от това „ако“, изговаряно досущ по същия начин, по който го изговаряше и Андонов. Стори ми се, че в кафявите й очи играеше подигравателно пламъче.

— А няма ли да е по-добре, ако идеш утре в града и лично съобщиш какво сме видели и какво предполагаме, че се е случило там? За да ни е чиста съвестта, а?

По-идеално разрешение от това за мен, разбира се, не можеше и да има, но да го чуя от нейните уста, никога не бях очаквал. Чувствувах се толкова объркан, че както казват хлапетата, релетата ми започнаха да не включват.

— И разбира се — малко наставнически прибави Катя, — трябва да си обещаем, че няма да казваме никому дума. Нали?

И улови ръката ми.

— Искаш ли да отидем утре двамата? Ще измолиш от бабка колата и ще се разходим из града.

— Чудесно, Катя — можах най-после да се обадя. — Умна си!

Целунахме се, макар и не така горещо, както го правихме под бряста край мелницата, после качихме велосипедите и се спуснахме към селото. Катя си подсвиркваше, а аз мислех: „Утре си е утре, но мен ми трябва Андонов още сега, още тази вечер!“

3

Седях под асмата и се мъчех да мисля, но в главата ми, както се казва, беше празно. Часовникът сочеше шест, а бях решил да отида в града, след като мръкне. Баба беше някъде с кравата си, на двора се утаяваше вечерно спокойствие, така приятно през септемврийските дни. Ако нямах никакви грижи, това беше времето, когато трябваше да откъсна от градината няколко домата, да направя салата, да напълня чашката с отлежала сливова и да отпия първата глътка, благославяйки доброто човечество и щедрата природа. Но сега не ми беше до това.

Защо, питах се аз, Катя не пожела да се обадим до милицията?

Защо капитанът непрекъснато изчезва и какво всъщност върши, когато не е тук в селото?

Защо му е потрябвало да купува тези монети?

Защо не ми разрешаваше да претърсим пещерите край Петльови гребени?

Защо бе това дежурство през нощта край мелницата?

Този рожден ден на баба?

Защо, защо, защо…

Впрочем оказа се, че баба съвсем не бе раждана през септември, а на дванайсети декември, и то преди шейсет и три години. Позволих си да надникна в шофьорската й книжка, а там датата на раждането беше изписана черно на бяло. За грешка и дума не можеше да става, коя жена ще се съгласи, макар и с характер като бабиния, доброволно да се представи за по-стара, ако не е била принудена от специални съображения. А това „ако“, което употребяваше Катя в добре познатия ми стил на Андонов? Кое е дало повод на професора да подозира, че братовчед ми е човек на милицията? Не излиза ли, че аз просто съм един глупак, който нищо не вижда и нищо не чува… Не беше ли по-добре да си замина при родителите в Перник, които ме очакват с нетърпение.

Накрая, след като стоях така около час и половина, реших, че мога да си позволя да остана в това село още един или най-много два дни и тогава независимо от мнението на Андонов ще си взема куфарчето и чао, мила бабке, догодина пак. А който си има работа, да си я върши!

Междувременно бабка се завърна с кравата, издои я, прибра кокошките, залови се с вечерята.

— Какво ти е? — попита ме, като ме гледаше подозрително. — Да не си болен?

— Нищо ми няма.

— Ще пиеш ли една ракия?

На масата се появиха обичайната бутилка и двете чаши. Отстраних своята.

— Да не сте се скарали? — запита строго тя.

— С кого да се карам?

— Знае се с кого. Уж щяхте да ловите риба, а нищо не си донесъл.

— Мисля да прескоча до града, бабо. Ще ми дадеш ли автомобила?

Тя ме изгледа сериозно:

— С кого ще ходиш в града?

— Сам.

— Защо?

— По лична работа.

— Кажи да чуя тази лична работа, пък тогава ще реша трябва ли да ти давам автомобила.

— Не мога.

— Не можеш?! Досега всичко си ми казвал!

— Досега да, но вече не съм на петнайсет години — отвърнах разгневено и веднага съжалих, защото видях изненадата и огорчението, които се изписаха по лицето й. Опитах се да оправя нещата и добавих кротко: — Трябва да намеря братовчеда, бабо. На всяка цена.

Тя помълча, изпразни чашата отведнъж, като заклет пияч, озърна се, сякаш се страхуваше, че някой ни подслушва, наведе се през масата:

— Защо ти е потрябвал? Важно ли е?

— Много — отвърнах по същия начин.

— По оная работа ли?

Нямаше какво да крия, защото разбрах, че всичко й е известно, и потвърдих:

— По оная.

— Тогава — рече тя, — щом е по оная работа, няма защо да ходиш в града. Той си е тука.

— Къде тука?

— В стаята си. Спи. Върна се в два следобед и каза да го събудим в осем. Сега е седем и половина.

Скочих, влязох в къщата и почуках на стаята му.

— Да! — чух спокойния му, бодър глас.

— Извинявай, че те събудих — започнах да се извинявам, но той ме прекъсна:

— Буден съм от половин час. Говори!

Седнах край леглото и разказах подробно за излета с Катя, за кучето, за затрупаната пещера и всичко останало. Той ме слушаше, мълчеше и гледаше към тавана с ръце, подпъхнати под главата. Когато свърших, скочи от леглото, застана срещу прозореца и направи серия от гимнастически упражнения. Клекна десетина пъти, демонстрира безупречно изпълнение на лицева опора и завърши с тъй наречените йогийски вдишвания и издишвания. Търпеливо чаках края на физзарядката му. Един-два пъти ме погледна с дяволитата усмивка на „Ах, тези сини, невинни очи“, но продължаваше да мълчи. Гледах стегнатото му мускулесто тяло и се питах на колко е години. На трийсет, трийсет и пет или четирийсет? Нямаше корем, нямаше и грам тлъстина. След опората, а той я направи точно шестнайсет пъти, дишането му бе все така равно.

— Така! — каза накрая, като обличаше якето си. — Сега да вървим.

— Къде? — станах веднага от стола.

— На масата при бабка — потупа ме по рамото той. — Струва ми се, че трябва да закуся, обядвам и вечерям едновременно. Гладен съм като вълк.

Докато се хранехме, позволих си да се обадя:

— Какво има в Русе?

— Папатаци — отвърна той, без да ме погледне. — В Русе е пълно с папатаци.

Баба попита сериозно:

— Какво е това папатаци?

— Нещо като комар — обясни капитанът, — но по-дребно и по-досадно, защото е почти невидимо.

— Значи хапе — заключи философски тя.

Изгледах ги и оставих вилицата. Бабка рече:

— Яж, яж, че пак ще хукнете по тъмнотите. Гледай го — обърна се към Андонов тя, — уж го храня и поя, а е светнал като месечина. Какво ще каже майка му, като го види, не знам.

— В такива случаи храната не помага — кимна Андонов. — Сексолозите твърдят, че влюбването е ярко изразен психо-физиологичен процес и лечението му е много трудно. А според Фройд тая взаимозависимост има съвсем друг характер…

— Какъв например? — попита бабка.

— Сложно е — каза капитанът, — но ако те интересува Фройд, мога да ти дам да прочетеш нещо, госпожо Тихова.

— Разбира се, че ме интересува — отвърна бодро тя и стана от масата. — Ще пиете кафе, нали?

— Разбира се, госпожо Тихова!

Бабка се отдалечи с достолепна походка. Те наистина ми се подиграваха и аз взех чашата и я напълних със сливова. Андонов улови ръката ми:

— Не, мойто момче. Тази вечер никакъв алкохол.

Белите му зъби блеснаха в подкупваща усмивка:

— И стига си се мръщил, това бе за психологическо разтоварване. За разлика от тебе бабка има прекрасно чувство за хумор, а това е дар божи и трябва да се цени.

— Мислех — казах заеквайки, — че ти съобщавам нещо много важно.

Андонов изведнъж стана сериозен:

— Казал ли съм, че не е важно? Напротив, много е важно, но нека не бързаме с ордените… Както би казала баба ти, пилците се броят наесен. Аз ще добавя: Пилците ние с теб ще броим още тази нощ, или по-точно — утре сутринта. Затова хапни, изпий си кафето и се стегни, че работа ни чака. Ето — той се огледа и като видя, че баба е все още в кухнята, плъзна към мен един седеммилиметров пистолет, марка „Збройовка“. И внимавай… Помни какво съм ти казал. Само в краен, абсолютно в краен случай, и то при самоотбрана. Ясно ли е?

— Тъй вярно, другарю капитан.

Прибрахме джоба лекия, но сигурен пистолет и се усмихнах благодарно на капитана.

Бабка вече носеше кафето и тананикаше един от любимите си шлагери от трийсетте години. Андонов извади кутията „Слънце“ и заочуква първата цигара за тази вечер. Погледнах нетърпеливо часовника си.

— Рано е — забеляза той.

Стрелките сочеха осем и петнайсет.

4

Беше достатъчно тъмно, когато напуснахме къщата на бабка. По улиците, както винаги по това време, хора нямаше. В прозорците трептеше синкавата светлина на телевизорите, селяните гледаха поредната серия от чехословашкия филм „Болница край града“. Даже и кръчмата тъмнееше затворена и аз споделих учудването си с Андонов.

— Защо — възрази той. — Филмът допада на всички. Съвременни проблеми, съвременни герои, добри актьори. На хората им омръзна да гледат измишльотини, а от този филм звучи искреност.

Когато отминахме площада, позволих си да попитам:

— Къде отиваме?

— На гости — спокойно отвърна Андонов. — Аз също гледам сериала, а професорът има цветен телевизор. Не си ли доволен?

Не отговорих. Мислех, че наистина играта свършва и Андонов ще разкрие картите, но той не изменяше на стила си и това, честно казано, ме обиждаше. Считах, че заслужавам по-голямо доверие.

— В шахматната игра — продължи той, сякаш четеше мислите ми, — а ти, братовчеде, доколкото разбрах, играеш добре шах, прибързаният ход може да провали всичко. Сега ще бърза противникът. Той е в цайтнот и няма никакво време.

Прозорците на горния етаж в дома на професора светеха и щом позвънихме, той веднага ни отвори. Останах с впечатлението, че е стоял зад вратата и се е вслушвал в стъпките ни. Беше явно, че се изненада, като ни видя, но учтиво ни покани:

— Заповядайте, влезте.

Запалени бяха лампите и на долния етаж. Андонов се вгледа в тревожното му лице:

— Какво има, професоре? Къде е Катя?

— Не е ли у вас?

— У нас?

— Излезе преди час и каза, че сте я поканили тази вечер на кафе и телевизия.

По лицето на капитана мина сянка.

— С колелото ли излезе?

— Не знам. Колелото й стои в гаража.

Капитанът кимна към мен, аз веднага изтичах до гаража. Вътре нямаше ни колело, ни автомобил. Върнах се в къщата и съобщих какво съм видял.

— Автомобилът изчезна — обясни професорът.

— Кой го взе? — гласът на Андонов бе станал неочаквано строг.

— Вероятно собственикът, кой друг.

— Не сте видели, така ли?

— Работех в кабинета си, когато го чух да бръмчи.

— Кога стана това?

— Преди половин час.

— Катя беше ли вкъщи?

— Катя излезе преди това.

— Добре — рече бавно Андонов и седна на един от фотьойлите. — Успокойте се, професоре, Катя не е у нас, но ви гарантирам, че нищо лошо няма да й се случи. Този младеж ей сега ще отиде и ще ви я доведе, защото знае къде е. Нали, Тихов?

— Да — потвърдих аз, макар че нямах никаква представа къде е могла да отиде Катя по това време с велосипеда си.

— Но преди това — продължи Андонов — ще ви задам въпрос, на който трябва да отговорите точно.

Професорът попита:

— Извинете, вие от милицията ли сте?

— Да! — отговори Андонов.

— Легитимирайте се! — помоли професорът.

Андонов показа служебната си карта, професорът се отпусна в съседния фотьойл:

— Питайте, капитане!

— Професоре, липсва ли някаква вещ от жилището ви?

— Вещ? Каква вещ?

— По-точно апарат. Един апарат, скрит в куфара ви, който преди няколко дни взехте от багажното отделение на гарата.

Професорът бавно се изправи и в очите му се четеше безкрайна изненада.

— Не знам — промълви той. — Не съм проверявал.

— Проверете! — нареди късо Андонов.

Неочаквано за годините си професорът просто изтича нагоре по стълбите. Капитанът бързо зашепна:

— Веднага тичаш към пещерата над Гърлото. Сигурен съм, че момичето е там. Ако някой се опита да те спре, поискай парола. Въпросът е: „Какво желаете, приятел?“ Отговорът — „Къде се намира мотел «Бряста»?“. Запомни ли?

— Разбира се.

— Ще пазиш момичето като очите си.

— А после?

— Ще го доведеш при баща му.

— А ако не го намеря?

— Ще го намериш…

— Значи без самоинициатива?

— Напротив. Когато противникът предприеме неочакван ход, длъжни сме да действуваме според конкретната обстановка. Хайде, бягай!

Професорът вече слизаше по стълбите. Искаше ми се да остана още миг, за да разбера за какъв апарат става дума, но нетърпеливият жест на капитана ме изстреля като куршум навън.

На улицата се поколебах дали да изтичам до вкъщи и взема чопъра, но луна все още нямаше, а да карам с фар не биваше. Най-добре беше да използвам пътеката, по която вчера ние с Катя бяхме посрещнали капитана и професора. Така и направих… Без да слизам в селото, изкачих наклона и разтворих крачка в равен маратон през нивята и кукурузищата. Не съм бил никакъв състезател, но мога да се похваля, че имах данни и за дълъг скок, и за плуване, и за дълго бягане. На едно армейско състезание спечелих трето място на петнадесет километра, и то с оръжие и финал с минаване през учебната полоса. Бяха ми хвърлили око и искаха да ме изпращат в спортната рота, но честна дума, сам не пожелах, защото по това време започнах да се увличам по шаха. Сега се стремях да поддържам постоянно темпо, да дишам правилно и неволно броях на ум — едно, две, едно, две… Пресмятах и разстоянието: от селото до платото — един километър, през стърнищата и царевичните блокове — три; три и един — четири, спускането към реката — километър и половина, минаването през реката, шосето и после коларския път до скалите — още километър, значи всичко шест и половина. Нищо работа. Най-много трийсет или четирийсет минути. Като се има предвид тъмнината, неравният терен — нека бъдат петдесет.

И през цялото време непрекъснато си задавах въпроса, какво ще прави Катя там? Защо и е потрябвало да ходи през нощта при пещерата? Защо Андонов така се разтревожи, като научи, че е излязла, и защо в края на краищата смята, че трябва да я търся точно на това проклето място? И какво е участието на момичето в цялата тази история — случайно, или има нещо много повече, отколкото бих могъл да предположа.

И други въпроси се въртяха в главата ми. Какво очаква той тази нощ, кого ще залови, защо призна пред професора, че е служител в Народната милиция, за какъв апарат става дума и тъй нататък. А фиатът? Кой е взел фиата? Наистина ли това е работа на собственика, или това е едно от поредните му мистериозни изчезвания. А защо трябва да ме спира някой и защо е тази парола.

Тичах и въображението ми рисуваше невероятни картини. Виждах например Катя, завързана за сухо дърво (защо сухо, не знам), чувах стенанията й и зловещия смях на убиеца. Ножът е в ръцете му, готов е да прободе младата й гръд, но аз пристигам навреме и с остър, страшен глас заповядвам: „Горе ръцете!“ Дулото на пистолета ми е опряно в гърба му, той вдига ръце и ножът пада в краката ми… После развързвам въжетата, Катя е в обятията ми… И тям подобни, но се стеснявам да ви го разказвам… Кой ли не е мечтал да бъде герой, когато е само на двайсет и две години, на колкото бях аз тогава.

Когато се спуснах към реката, луната вече изгря и сиянието й изведнъж стопи тъмнината. Скалният венец се очерта срещу мен близък и застрашителен, а долината надолу заплува в сребриста паяжина. Намерих брода и минах на отсрещния бряг. Щом стъпих на шосето, започнах да вървя предпазливо, като от време на време спирах и се вслушвах напрегнато. Реката шумеше еднообразно, а щурците свиреха с дълги, носталгични призиви. Отгоре на боаза се появиха светлини, чу се воят на двигател. Явно, спускаше се товарна кола, но беше далеко и светлините й ту се появяваха по склоновете, ту се губеха, скривани от многобройните завои. Горския път открих по-скоро по интуиция, долу луната не светеше, и тръгнах нагоре към полянката, като се стараех да стъпвам като котка. След петнайсетина минути полянката светна между дърветата, огряна от луната. Това беше добре, в противен случай не бих намерил пътечката към пещерата.

Но не стана нужда да се промъквам из гъстите храсти. Най-първо долових неясен шум, после съвсем ясно чух, че пропука суха вейка. Долепих се до скалата, извадих пистолета. След минута на поляната се появи сянката на човек. Сърцето ми заби учестено и веднага започнах да броя наум — едно, две, три, четири, пет — така, както правех преди започването на състезание по стрелба. Дишането ми се успокои, чувствувах ръката си сигурна и извиках отсечено:

— Не мърдай! Горе ръцете!

Вместо да вдигне ръце, фигурата се свлече на земята и издаде вик на ужас. Катя! Впуснах се към нея, тя се дръпна, закри лице.

— Аз съм, Катя, не бой се!

Момичето се вкопчи в ръцете ми и заплака:

Дотук, както виждате, всичко приличаше на евтин криминален филм. Прибрах пистолета и търпеливо мълчах, докато момичето се успокои напълно, и чак тогава попитах:

— Откъде идваш?

Тя посочи към мястото, където се намираше пещерата.

— И какво прави там?

Катя мълчеше.

— Хайде, ела да видим! — вдигнах я и тя се подчини. Като наближихме храстите, чу се ръмжене.

— Охо — възкликнах. — Имаш и другар. Спартак, ела тук!

Сянката на кучето се появи пред краката ми.

— А фенерче имаш ли?

Тя мълчаливо ми подаде електрическо фенерче, което измъкна от джоба на якето си.

Камъните пред входа на пещерата бяха махнати, дупката зееше с тъмното си дуло. Кучето нервно се завъртя около нас и заръмжа.

— Сама ли направи това?

Тя не отговори, но беше ясно, че кучето не би могло да й помогне. Не знам дали щях да се справя по-добре от нея с тази задача. Камъните бяха едри, с остри ръбове, непосилен товар за плещите на момиче.

— И какво има вътре? — насочих лъча на фенерчето към дупката.

— Не влизай! — изкрещя Катя.

Обвих раменете й, тялото й трепереше, ръцете й конвулсивно стискаха моите.

— Значи наистина са ги убили.

— И са ги изгорили — изхълца тя и отново затрепери. — Залели са ги с бензин и са ги изгорили. Вътре има само кости.

Пропълзях до зловещия отвор, насочих светлината и честно казано, нищо не видях. Ноздрите ми се изпълниха с особена, едва доловима непозната миризма.

— Сигурна ли си?

Нямах никакво желание да се навирам навътре, а Катя тихо изплака:

— А ме излъгаха, че са живи.

— Излъгаха?

Бях втрещен от последните й думи. Как така „ме излъгаха“? Защо „излъгаха“? Кои са ТЕ и каква им е ТЯ? Помъчих се да видя лицето й, очите, но на бледата светлина това бе невъзможно.

— Какво искаш да кажеш, Катя? Кои са те излъгали?

Тя не отговори, а стана и тръгна към поляната. Извиках на кучето:

— Хайде, Спартак!

Щом се измъкнахме на открито, Катя каза:

— Можеш да ме арестуваш, за да не избягам.

— Да те арестувам?

— Нали си от милицията.

Не потвърдих, но и не отрекох думите й. В гърлото ми заседна буца, стомахът ми натежа. Бях готов за всичко през тази нощ, но не и за това. Възможно ли е тя да е съучастница в престъплението?

Докато слизахме надолу, мълчахме. Вървяхме рамо до рамо, опитах се да й подам ръка, когато се спъна в някакъв корен, тя отблъсна ръката ми. Едва когато стъпихме на шосето, попита:

— Мога ли да взема велосипеда си?

Колелото й бе оставено в канавката до километричен камък, измъкнахме го на пътя:

— Разрешаваш ли ми да се прибера сама в селото?

— Не!

— Страхуваш се, че ще избягам?

— Поръчано ми е да те пазя.

— Да ме пазиш? От кого?

— Може би ти знаеш, аз не.

Изсмя се:

— И кой ти поръча? Братовчедът?

— И той, и баща ти — отвърнах сухо и предложих. — Ако искаш, мога да те возя.

— Предпочитам да вървим пеша — рече тя. — И по шосето, а не през брода.

Тръгнахме.

Долината блесна пред нас. Бе красиво, спомних си вечерта, когато лежахме горе край пътеката, изпитах съжаление и към себе си, и към нея. Осмелих се да попитам с надежда:

— Катя, нали нямаш нищо общо с това?

Тя мълчеше. След време зададох втори въпрос:

— Кои са тия, които са те излъгали?

Отвърна:

— Моля те, не ме питай нищо. Поне сега, много те моля.

След километър спря, извърна бледото си лице към моето:

— Искам да видя братовчед ти.

Погледнах часовника.

— В девет го оставих при баща тц. Сега е единайсет.

— Единайсет? — почти извика Катя. — Дай велосипеда!

През цялото време тиках колелото, като го държах за кормилото. Тя се вкопчи в него.

— Моля те, Ваньо, те вече са там!

— Къде там?

— При мелницата.

— При мелницата? Кои? Защо?

— Имаш ли оръжие?

— Имам.

— Тогава хайде. Ще седна отзад, ти ще ме возиш. Не включвай фара. Или се страхуваш?

— Не се страхувам, Катя.

— Тогава по-бързо, миличък…

Спомних си думите на Андонов — трябва да се действува според обстановката. Улових здраво кормилото, натиснах педалите и се понесохме по неясната лента на асфалта.

Глава шеста

1

Ако сте забелязали, досега описвах историята строго последователно, ден след ден, час след час. Да водиш действието от първо лице, според литературната теория е твърде трудно. Този похват крие много несъвършенства — можеш да разказваш за улици и събития, от които имаш непосредствени впечатления, не позволява задълбочено психологизиране на героите, изплитането на интересни детайли, които, пак според теорията, обогатяват произведението и следователно въздействието му върху читателя е много по-силно. Аз за съжаление избрах най-трудния път, но не поради самоувереност, а поради простата причина, че не съм професионалист и мога да пиша само за неща, на които съм бил пряк свидетел. Тази глава от мойто съчинение е последната и в нея би трябвало да се разкаже много подробно и точно какво се е случило през оная нощ, в която настъпи развръзката на описаните събития. Както виждате, казах „случило“, което означава, че много неща са станали без мое участие.

В момента, за сведение, моя милост се намира в стаята с дъсчения таван и белите перденца, лежа в леглото и чета криминален роман, но главата ми е остригана и върху теменната й част има памук с лейкопласт. На масата до леглото е поставена ваза, във вазата хризантеми, от двора се чува каканиженето на кокошки. Девет часът е. Чета, а в същото време ухото ми е навън. Очаквам изскърцването на пътната вратичка и бързите леки стъпки на момиче.

Но за това после.

Най-първо, как завърши пътуването ни с велосипеда оная нощ. И тъй, въртях педалите на балканчето, Катя, седнала неудобно на задната седалка, се притискаше в гърба ми, а Спартак подтичваше край нас. Лунното осветление е измамно, уж е светло, но подробностите на пътя не се забелязват и цялото ми внимание бе да не паднем. Какво всъщност щяхме да правим, когато стигнем Боевия яз, не знаех, а и не исках да мисля. Тя каза „Ония са там“ и то бе достатъчно. Имах оръжие; ако се наложеше, щях да го използвам. Капитанът после ме питаше дали съм имал вяра в момичето, „защото — укоряваше ме той — постъпил си непредпазливо, не разумът е ръководил действията ти, а чувствата“. Да, отговорих му, аз имах вяра в момичето, интуицията ми подсказваше, че мога да разчитам на нея, че не е възможно тя да участвува в извършването на такова жестоко престъпление. Интуицията е нещо съвсем друго, възразяваше Андонов, говорим за чувствата. За разузнавача на първо място трябва да стои разумът и нищо друго. А аз му цитирах известната фраза на Дзержински, че чекистът трябва да има хладен ум и горещо сърце, и той трябваше да капитулира, но забеляза: „Все пак, действувал си наивно, драги!“

Имаше право. Щом стигнахме разклона, откъдето се спускаше пътят през царевиците към полянката с двете дървета, ние слязохме от велосипеда и аз предложих на Катя да го оставим край една от купите царевичак. Тя се съгласи. Грешката ни беше, че забравихме кучето. Вървяхме надолу бавно и много предпазливо, като използвахме прикритието на тъмните камари, които бяха разпилени из нивата. Беше тихо и ми се струваше, че прекалено силно се чуват стъпките ни, когато се случваше да настъпим сух царевичен лист, с каквито бе посипана земята. Мисля, че ни оставаха сто и петдесет двеста метра до края на нивата, когато чухме ръмженето на Спартак някъде долу, откъм полянката. Катя ме стисна за лакътя и ние се прислонихме до една от споменатите камари. Ръмженето се усили, после утихна.

— Там са! — прошепна ми Катя.

Дотогава оръжието все още бе в джоба ми, помнех инструкцията на капитана — само в краен случай, и то при самоотбрана, — измъкнах го, но не махнах предпазителя, за да се предпазя от изкушение.

— Хайде — улових Катя за ръката и се наведохме, запълзяхме към следващата сянка на купата. Когато се изравнихме с нея, седнахме и едва тогава аз си зададох въпроса, какво всъщност ще правя, когато се изправя сам срещу ОНИЯ ХОРА. Обаче време за отговор нямах. Изведнъж почувствувах, че някой застава зад нас, видях сянката му да се разперва като птица над главите ни и махнах предпазителя на пистолета. Враг или приятел? Мълчахме така около минута, след това аз попитах:

— Какво желаете, приятел?

Но вместо очаквания отговор от паролата, който трябваше да гласи „Къде се намира мотел «Бряста»?“, върху главата ми се сгромоляса стотонна канара и аз паднах напред, без да изпитвам някаква особена болка, а само безкрайна изненада… Тогава вероятно съм натиснал спусъка и съм стрелял. Във въздуха, разбира се… Изстрела не чух, само усетих как изчезвам в нищото. Андонов има право. Наистина съм постъпил наивно, но как би постъпил той на мое място. Аз не можех да знам, че нея нощ край мелницата щяха да се съберат „всички действуващи лица“ (според израза на капитана), и първостепенни, и второстепенни. А между другото, оказа се, че този случаен изстрел е ускорил развръзката и даже до известна степен е улеснил действията на Андонов.

Ала нека се постарая да изложа нещата последователно, доколкото е възможно, разбира се.

Дойдох на себе си след цяла вечност (а фактически след половин час) и дълго не можех да разбера къде се намирам и какво става с мене. Нещо ръмжеше и се клатеше, нежна ръка ме галеше по лицето, в главата ми се търкаляха оловни топчета, тялото ми се намираше в неестествено положение, исках да опъна крака си, а не можех. Едва когато ръмженето престана, разбрах, че се намирам в автомобил, който влиза някъде, а някой разтваря вратите му и две здрави ръце ме изтеглят навън. Хладният въздух ме ободри, можах да стъпя на крака и прикрепян от силните ръце, да раздвижа краката си. Въведоха ме в просторно помещение с камина, настаниха ме във фотьойл и аз познах, че се намирам в къщата на професора. Светлината предизвика болка в очите ми и аз ги затворих. Ръцете, които в колата ме галеха, отново се появиха и измиха лицето ми. След известно време усетих миризма на карбол, някой острига косата ми… Нежните ръце изчезнаха, след това заспах.

Събудих се още сутринта на следващия ден и след кратко недоумение разбрах, че се намирам в една от стаите в дома на професора. Край леглото ми стояха Андонов и мъж, когото не познавах.

— Добро утро — усмихна се капитанът. — Как се чувствуваш?

— Добре съм — отговорих и с недоумение опипах главата си. — Каква е тая чалма?

Андонов погледна въпросително непознатия.

— Всичко е наред — каза той. — Мисля, че може да пътува, но все пак бъдете внимателни. Най-добре е, разбира се, да лежи в леглото няколко дена и да избягва физически натоварвания. Довиждане, юнак!

Останахме сами и аз нетърпеливо запитах:

— Какво стана, другарю капитан?

— Нищо особено, Тихов. Опитаха здравината на черепа ти, но както се изрази бабка, чутурата ти е дебела.

— Не питам за това.

— А за какво?

— Знаеш за какво…

— Никакви натоварвания.

— Физически… Говорете, братовчеде, защо ме мъчите…

Той отиде до прозореца, разтвори го, извади кутията и запали, като не пропусна ритуала с очукването на цигарата. Едва като пое и издуха първата „порция“ ароматен дим, рече скъпернически:

— В най-общи линии всичко е наред.

Вероятно изражението на лицето ми е било такова, че той, се смили и добави още няколко изречения:

— Престъпниците са заловени, ти си здрав, днес напускам селото. Бабка идва да те види, но ти спеше. Ударили са те с тояга.

— Само толкова ли?

Просто ми се плачеше. Представяте ли си какво означава да чуеш тази „телеграма“, след като цяла седмица си живял под напрежението на „играта“, да си имал самочувствието, че си дясната ръка на генерала, който подготвя решаващото сражение, и в последния момент всичко да стане без твое участие поради това, че са те ударили с обикновена тояга по главата. Поне да бяха стреляли в мене, да ме бяха наранили с нож, да бяха ме изтезавали или нещо подобно.

— Знаеш ли защо съм тука, Тихов? Само, моля те, не говори, лекарят наистина забрани. В града ме чака много работа, но дойдох, за да ти съобщя, че утре ще те вземем и ти ще имаш възможност да присъствуваш на първия разпит на задържаните. Тогава ще разбереш всичко, а засега се иска само да лежиш и ако можеш, да заспиш…

И тръгна към вратата.

— Капитане! — почти извиках и той се спря, но не се обърна, а попита:

— Кажи, Тихов?

— А тя?

— Искаш да знаеш какво стана с Катя? Жива и здрава е…

— И тя ли е… задържана?

— Засега да! — рече кратко той и излезе, без да се обърне към мене.

Чух много добре как хлопаха врати, как по пътеката с плочи минаха хора, как изфорсира автомобилен мотор, но всичко това идваше нереално, прекалено остро и неприятно. Лекарят ми беше дал някакви таблетки, трябваше да спя и странно, аз наистина желаех да заспя и да спя дълго, много дълго и дълбоко.

2

Кабинетът на следователя се намираше на втория етаж, настаниха ме в кресло до прозореца, през който виждах половината град, плъзнал нагоре по хълмовете с бели къщи под мекото есенно слънце. Някъде наблизо имаше училище и фанфарен оркестър репетираше с упорита настойчивост мелодията на популярен марш. Следователят, възрастен човек с прошарена коса и добродушно, възпълно лице, опровергаваше предварителните ми представи за човек с подобна професия. Във филмите и криминалните романи следователите обикновено са слаби, с остър нос, ястребов поглед и нервни движения. Ако срещнех този следовател на улицата или в автобуса, бих помислил, че вероятно е деловодител в трудовопроизводителна кооперация или пенсионер, активист в квартална отечественофронтовска организация. Когато ме въведоха при него и Андонов ме представи, той ласкаво ме потупа по рамото.

— Значи вие сте тоя юнак? Приятно ми е да се запознаем лично.

Андонов седна до мене и обясни накратко процедурата, която предстоеше.

Ще присъствуваш на предварителен разпит, който по-скоро е формален, но знам, че изгаряш от желание да научиш някои неща, и затова те доведох тук.

Следователят кимна към старшината, който се появи на вратата, и нареди:

— Доведете гражданина Тошков!

Тошков? За пръв път чувах това име и с нетърпение зачаках да видя кого ще доведе старшината. След минута вратата се отвори. Влезе младеж в шлиферно яке, дънки, черноок, с дълга, надвиснала над ушите коса. Гледах го напрегнато и се мъчех да разбера къде съм го виждал.

— Име, презиме, дата на раждане, местоживеене, месторабота — по-скоро помоли, отколкото заповяда следователят.

— Михаил Радев Тошков. Роден съм на 14 май 1957 година в София. На двадесет и четири години съм, работя в Геоложки проучвания.

— Работили сте — поправи го следователят. — От два месеца самоволно сте напуснали обекта.

— Да — наведе глава Тошков.

— И какво правихте през тези два месеца?

Младежът не отговаряше.

— Били сте в София, двадесет дена на Слънчев бряг.

— Бях.

— После сте дошли тука, появили сте се на обекта, изчезнали сте…

На Тошков, изглежда, му беше горещо, дръпна ципа на якето си, под него се показа карирана риза. Ясно. Та това беше младежът, с когото Катя говори пред витрината на магазина за риболовни принадлежности и когото после видях да седи на пейката при шадравана пред ресторанта.

— Имам няколко въпроса към вас, Тошков — вече строго рече следователят. — Във ваш интерес е да се помъчите да отговаряте точно. Кажете къде бяхте на единадесети септември тази година и какво правихте?

Тошков мълчеше.

— Не си ли спомняте?

Мълчанието продължи. Около минута-две и четиримата — аз, Андонов, следователят и Тошков — слушахме повторението на един и същ мотив от ученическия оркестър. Следователят попита:

— Защо напуснахте университета, Тошков?

— Не знам — глухо отвърна младежът. — От глупост. А и заради това, че…

— Заради това, че? Какво, че?

— Имах влечение към геологията.

— И затова почнахте работа в Геоложки проучвания.

— Да.

— Но напуснахте. Защо?

Отново се възцари мълчание.

— Да ви помогна — рече следователят. — Отидохте на почивка в Слънчев бряг и там сте се запознали с Нестор Господинов. И сте решили повече да не се връщате на обекта. Така ли е?

Тошков не отговори.

— Познавате ли лицето Нестор Господинов? Внимавайте, Тошков. Предупредих ви, че трябва да отговаряте точно. Познавате ли го, или не го познавате?

— Познавам го.

— Да-а — въздъхна следователят. — Познавате го за съжаление.

После подаде на Тошков няколко листа хартия:

— А сега ще ви помоля да напишете точно и с най-малки подробности всичко, което си спомняте за деня единадесети септември. Отведете го, старшина.

Не се сдържах, наведох се към Андонов:

— Той ли е…

Андонов се усмихна сдържано:

— Гледай и слушай, Тихов.

Старшината въведе едър, възпълен мъж, който поздрави учтиво и с готовност се отпусна на предложения му стол. По бледото му подпухнало лице се четеше спокойствие и увереност.

— Мога ли да запаля, другарю следовател?

Следователят кимна, мъжът извади „Кент“, запали и търпеливо зачака.

— Името ви е Нестор Господинов, нали?

— Да. Нестор Илиев Господинов, на тридесет и пет години, разведен, осъждан, родом от Враца, понастоящем жител на Бургас, работя като барман в хотел „Тинтява“ на Слънчев бряг. Друго?

Следователят извади от чекмеджето на бюрото си пепелник, постави го пред Господинов и попита:

— За какво сте осъждан, Господинов?

— За начет, другарю следовател.

— И въпреки това сте барман?

— Беше отдавна, другарю следовател. А кадрите за нашата професия са дефицитни.

— Да, да — съгласи се с усмивка следователят. — Дефицитни са. И тъй, Господинов, кога трябваше да пътувате за чужбина?

— Утре, другарю следовател, и аз протестирам за незаконното ми задържане. Пътувам по договор и това ще изложи предприятието ни…

— Може би, може би… А кога сте били зад граница?

— Тази пролет. Стажувах в ресторантите на фирмата „Кьопе“. Според договора трябва да бъда там още три месеца. Но всичко това вие много добре знаете, другарю следовател.

— Разбира се, Господинов, но не знаем например някои неща, които вие трябва да ни кажете.

— С удоволствие, другарю следовател. Стига да мога.

— Мисля, че ще можете, гражданино Господинов. И така, първият въпрос. Къде бяхте и какво правихте на единадесети септември тази година? Спомняте ли си?

— Разбира се, че си спомням. Както ви е известно, другарю следовател, девети и десети са официални празници. На единайсети имах почивен ден и реших да се поразходя малко из страната. Черноморието ми е омръзнало, морето е интересно за двадесет-тридесет дена, а аз съм там цели три месеца и нали разбирате, поиска ми се да подишам планински въздух, да се разсея и затова на единайсети около десет часа сутринта пристигнах в този град и взех стая в хотел на „Балкантурист“. Можете да проверите, ако още не сте го сторили.

— Сторили сме го — каза следователят. — После?

— После? Какво после — разпери ръце Господинов. — Изкъпах се, обядвах в ресторанта на терасата, разходих се в града, а после спах.

— Спахте? До колко часа?

— Доста. Следобед аз винаги спя до късно, защото, нали знаете, трябва да сме бодри през цялата нощ и затова моят стереотип е обратен на хората с нормални професии. Мисля, че съм спал до седем или осем, не си спомням точно, но когато излязох долу, уличното осветление вече бе запалено.

— А в колко часа се срещнахте с лицето Михаил Тошков?

— В колко съм се срещнал с Тошков? Не е възможно да си спомня, другарю следовател, защото това стана преди месец и не може да се формулира с вашата дума „срещнахте“. Той просто посещаваше бара ми и запознанството стана постепенно.

— Питам за единайсети септември.

— На единайсети септември не съм се срещал с лицето Тошков.

— Така ли да запишем в протокола? Не сте се срещали с лицето Тошков на единайсети септември?

— Именно. На единайсети септември не съм се срещал с лицето Тошков.

— Излишно е да ви напомням до какво водят неверните показания.

— Естествено.

— Вторият въпрос: кога и при какви обстоятелства се запознахте с Георги Ванков Боев?

— Моля?

Лицето на разпитвания изрази безкрайна изненада.

— Изразих се ясно. Георги Ванков Боев — повтори следователят, като гледаше в очите Господинов. — Впрочем той има и друго име. Жорж Банковски. Спомняте си, нали?

— Не, другарю следовател. Не познавам човек с такова име.

— А Минчо Александров от село Болерци познавате, струва ми се.

— Минчо от село Болерци?

— Да… Бай Минчо, кръчмаря.

Барманът симулира напрегнато мислене, следователят търпеливо чакаше. Накрая Господинов почти извика зарадван:

— Бай Минчо? О, да… Струва ми се, да… Разбира се, че го познавам, другарю следовател… Едно инцидентно и поради това почти забравено запознанство. Понеже, може би знаете вече, аз имам хоби и то е свързано със събирането и опазването на някои ценности, каквито представляват например монетите, случаят ме запозна със споменатия другар бай Минчо от село Болерци. Понякога пътувам из селата и обядвам в кръчмите и мисля, че с бай Минчо се запознахме точно по такъв начин. Това беше миналата година през месец октомври, мисля… Датата не помня…

— Не е нужно — прекъсна го следователят. — Още веднъж ви питам. — Кога и при какви обстоятелства се запознахте с Жорж Банковски? Твърдите ли, че не го познавате? Тези снимки са ваши, струва ми се! Разгледайте ги.

И следователят извади от бюрото си плик, разтвори го и изсипа десетина снимки пред очите на Господинов. Лицето му изведнъж стана пепелявосиво.

— Откъде ги имате? — почти изхриптя той.

— Подари ни ги бившата ви съпруга — рече сухо следователят и кимна към старшината. — Отведете гражданина.

Господинов с мъка се изправи от стола:

— Нямате право да ме задържате. Не съм извършил никакво престъпление.

— Докажете го — погледна го спокойно следователят. — Ето ви хартия, седнете и напишете всичко, което знаете за Жорж Банковски, разговорите, които сте водили, ангажиментите, които сте поели към него, и най-подробно — той подчерта последната дума — какво сте вършили от единайсети септември до момента на задържането ви.

Старшината отведе Господинов, Андонов запали цигара, следователят извади от бездънното си бюро термос, напълни три чашки с кафе, кимна към нас:

— Заповядайте!

Докато пиехме кафето, аз погледнах няколко пъти въпросително Андонов, но той сякаш не забелязваше погледа ми. Осмелих се и попитах:

— Само тия ли са задържаните, другарю следовател?

— Задържан е и овчарят — отговори вместо следователя капитанът.

— Овчарят?

— На когото дължиш новобранската си прическа!

Неволно прекарах ръка по остриганата си глава. Те се засмяха.

— Желаеш ли да го видиш?

След минута бе въведен и овчарят. Следователят му посочи стола, но той отказа да седне. Изглеждаше зле, ръцете му непрекъснато въртяха овехтял каскет, очите му отскачаха от предмет на предмет, по лицето му непрекъснато играеше някакъв мускул.

— Седни, бай Стефане, седни! — обади се Андонов и овчарят покорно седна. — Искаш ли вода?

— Може — едва рече овчарят и погледна с признателност към Андонов. Той му подаде чаша и овчарят изпи водата на един дъх.

— Кажи, бай Стефане, сега — рече Андонов, — защо удари това момче по главата?

Овчарят плъзна невиждащ поглед към мене.

— Този ли е?

— Този е…

— Ами защото го взех за оня.

— Кой оня?

— Младия.

— Не видя ли, че са двама? Освен този момък с него е било и момичето?

— Момичето съм виждал и с оня…

— А какво правеше при царевичака?

Овчарят не отговори.

— Защо се криеше?

— Чаках.

— Кого?

— Тях.

— Момичето и момчето?

— Не. Момчето и другия. Всяка нощ бях там и чаках!

— Да — каза Андонов и погледна към следователя. Той му кимна да продължи разпита:

— Я, бай Стефане — рече дружелюбно Андонов, — вземи и ни разкажи всичко отначало.

— Вече ти разказвах…

— Разказа го на мене, а аз искам да го чуят и другите.

— Ами — започна, като наведе глава овчарят — след празниците, в четвъртък, оставих при овцете жената и детето, пък аз слязох при брястовете да заложа винтерите. Знаете какво е винтер[1]. От време на време слизам до вира, там е дълбоко, и ги крия под подмолите край брега; на кюспето рибата налита; знам, че е незаконно, признавам си, туй ми е грешката, но нямам време да вися с въдица, както правят другите… Та слизам аз долу, имаме два винтера, вържа ги с тел, а телта — за някое коренче, не можеш да я видиш, пълзя по брега и ги изваждам. В единия беше пълно с дребосък, а в другия — две шаранчета и едно сомче. Прибрах рибата в торбата, а от торбата вадя кюспето и зареждам винтерите. Таман да ги спускам във водата, и чувам, че горе спря автомобил. Ще си трая, рекох, докато тия си заминат, защото нямаше откъде другаде да изляза горе — аз да плувам не мога, другарю капитан. Мина половин час, мина час, ония не си тръгват. Почнах да се тревожа, защото бях обещал на жената да се върна бързо, тя искаше да ходи до селото при Зорка. Зорка е шивачка и я викаше на проба. И като мина повече от час, а ония не искаха да си тръгват, взех, че изпълзях на поляната. Де да съм знаел, че ще стане белята, щях да си стоя на брега до мръкнало. Автомобилът беше под дърветата и те тъкмо вадеха от багажника взрива.

— По какво разбра, че това е взрив?

— Нали ви казах, бил съм миньор в Родопите.

— И защо напусна миньорството?

— Пенсионираха ме заради силикозата. Затуй се хванах с овчарлъка.

— Продължавай — кимна Андонов.

— Ама разбрах, че бяха неопитни. Момчето върза фишека и започна да им поставя детонаторите, а оня висеше над главата му със запалена цигара.

— Не те ли забелязаха?

— Криех се зад храстите и мислех, че ще бият рибата.

— После?

— После видях, че единият фитил започна да съска, и тогава изскочих на поляната и извиках: „Хвърляй!“ Те ме загледаха като шашнати, младокът държеше фишеците, а фитилът съскаше. Тогава изтичах, грабнах ги и ги хвърлих над вира. Взривът експлодира във въздуха, а те напълниха гащите. Треперят и думичка не могат да кажат.

— И?

По челото на овчаря изби пот, ръцете му затрепериха.

— Тогава гръмна горският.

— Тогава?

— Малко по-късно. Аз им рекох: „Какво правите бе, момчета, ще се утрепете!“, а те ми казаха: „Махай се оттука и нито дума!“ Щях да си тръгна, ако не беше дошъл горският с момчето ми. Той ги накара да се легитимират и тогава стана белята.

— По-точно, бай Стефане?

— Ами младият седна в колата и искаше да пали, за да избягат, но горският се залови с по-възрастния. Пистолета държеше в ръка още от началото и като се счепкаха, той гръмна. Кой е натиснал, как е натиснал, не знам, но го чух да изохка и видях как полегна на земята. Всичко стана бързо и неочаквано. Мисля, че никой никого не искаше да убива, другарю капитан.

— Но убихте.

— Знаете, че аз не съм убивал, даже напротив, дайте, викам, момчета, да го натоварим в колата и бързо да го закараме в града. Той си беше още жив, само дишаше тежко и кръв почти нямаше.

— И натоварихте ли го?

— Сложихме го на задната седалка, от едната страна го държах аз, от другата — момчето ми, оня седна отпред при младия. Докато излезем горе на шосето, и той престана да диша.

— После?

— Вече ви разказах, другарю капитан. После те спряха, слязоха от колата и нещо се съвещаваха, ама какво са си казвали, не съм чул, ние седяхме в колата с момчето, пък на него му беше лошо. По едно време дойдоха, отвориха вратата, където бях седнал аз, и ми казаха: „Слизай!“ Щом слязох, възрастният опря пищова в корема ми и рече: „А си казал някому нещо, и ще те очистим! Ни си ни виждал, ни си ни чувал.“ — „Няма — рекох, — на никого няма да казвам.“ — „За по-сигурно, рекоха ми тогаз те, момчето ти ще остане при нас около една седмица и след туй ще ти го върнем. Ако проговориш, няма да го видиш повече.“ И заминаха нагоре към боаза. Това е всичко, другарю капитан. А това момче съм ударил по погрешка.

Капитанът се усмихна:

— Можеше да го убиеш, бай Стефане!

— Не съм мислил да убивам, исках само да го зашеметя и да го вържа, за да ви го предам, ама момичето обърка работата. Удари ме ей тук, над стомаха, с юмручето си и аз забих нос в царевичака. Пък после, вие дойдохте…

— И те намерихме вързан като кокошка.

— А спомняш ли си каква беше колата на ония? — попита Андонов.

— Жълта — отговори овчарят.

— Полски фиат?

— Дип не разбирам от марки, но май че такава беше.

Андонов хвърли поглед към мене, после каза на следователя:

— Повече въпроси, другарю следовател, аз нямам.

Отведоха овчаря, аз попитах:

— А знае ли той за момчето?

— Че е живо ли? Знае.

— Как така живо? А пещерата? Изгорените тела? Костите?

— Ела, Тихов — стана Андонов, — нека оставим следователя да си гледа работата, а аз всичко ще ти разкажа. От игла до конец.

[1] Винтер — вид кош за риболов, сляп кош. — Б.кор.ел.изд. ↑

3

Откараха ме на село, бабка се защура около мене:

— Знаех си аз, знаех, че не беше на добро туй ваше нощно скитане, ама да се радваме, че се отърва леко. Хайде, сядай на масата, наготвила съм ти чорба от млада ярка. Как ще отговарям пред майка ти, не знам, има писмо да се прибираш веднага в Перник, ама няма да те пусна, докато не те изцеря както трябва… Боли ли те чутурата?

— Нищо ми няма, не пискай, бабо.

— Аз ли пискам?

— Ти.

— Бре, я го виж ти синковеца. Не се перчи, ами яж и беж в леглото, че ще взема точилката.

Изпълних заповедта й и търпеливо зачаках пристигането на Андонов. Беше обещал, че в шест часа ще дойде от града и всичко ще ми разкаже, „защото, знам — каза той — какво е, когато не ти са ясни нещата докрай“.

Но още в пет часа внимателно почукване по вратата ме измъкна от полудрямката, в която се намирах.

— Влез — казах, очаквайки, че ще видя бабка с поредната чаша билков чай, който тя ме караше да пия през всеки два часа. Според нея този чай трябва да се пие при всякакви случаи, по-сигурно лекарство от него тя не познавала и нямало никакво значение, че болестта ми била в главата. „Ако не помага, то и не вреди“ — философски обобщаваше своя лечебен метод тя.

Ала в стаята влезе Катя и не крия — сърцето ми заудря като барабан. Гледахме се около минута, после тя направи усилие да се усмихне, пристъпи напред и малко шумно, пресилено бодро поздрави:

— Здравей и как си?

— Екстра съм — отвърнах в същия тон.

Носеше букет хризантеми, бабка си подаде носа, тържествено постави на масата ваза, намигна ми по своя келешки начин и побърза да се измъкне, за да ни остави „насаме“. Катя седна на крайчеца на леглото, потърсих ръката й, тя я отдръпна.

— Знаеш всичко, нали? — рече със сух глас, като гледаше към прозореца.

— Знам, че ако не си била ти с твоя юмрук в слънчевото сплетение на овчаря, могло е да има и втори удар по главата ми!

— Остави това — прекъсна ме нервно тя. — Знаеш, че съм следствена, нали? Че съм съучастничка в престъплението.

— Глупости — извиках.

— Не са глупости, а факт.

— Казаха ми, че момчето е живо.

— Но надзирателят е мъртъв. Слушай, искам да ти разкажа всичко. Всичко от начало до край и те моля не ме прекъсвай, аз трябва да говоря, защото държа с тебе да бъдем наясно, а какво ще правят с мене, вече не ме интересува.

— Но нали си свободна? Не са те арестували? И какво е това съучастничество, дявол да го вземе!

— Ето какво — вече по-спокойно и бавно започна Катя. — Аз знаех кой е извършил убийството, а мълчах. С това момче, Тошков, бяхме състуденти и даже нещо повече, приятели… Твърдеше, че е влюбен в мене; възможно е, миналото лято ме намери чак тук, на село, и беше един от компанията, с която прекарахме в пещерата. Той и неговият приятел ме докараха до гарата, когато ви казах, че съм пътувала на стоп.

Бях изумен:

— Как така докараха?

— Както обикновено. Михаил ми позвъни вкъщи и като разбра, че се каня да пътувам, предложи услугите си. Оставиха ме в града, а аз симулирах стопаджийство. Баща ми никак не го обичаше.

— Баща ти го познава?

— Естествено.

— После?

Катя ме погледна. В очите й се четеше твърдостта на отчаянието.

— После?… Сложно е. После научих за произшествието и веднага разбрах кой го е извършил.

— Как така разбра?

— Те бяха дошли в София специално заради мен.

— Нищо не разбирам.

— Естествено, че не разбираш. На тях им трябваше апаратът на баща ми. Нарича се металотърсач. Сложна съвременна апаратура, с която лесно се открива метал. Мечтата на всеки нашенски иманяр.

— А те иманяри ли са?

— Те са убийци — рече Катя и затършува в чантата си. Запали и запуши жадно, нетърпеливо. Стаята се изпълни с дим. Станах, разтворих широко прозореца. Пред пътната врата спря автомобил, видях капитана да слиза от него и да ми маха с ръка.

— Кой е? — нервно запита Катя.

— Андонов. Той знае ли?

— Естествено. Вчера бях там и писах цели два часа. Може би трябва да си отида, за да не преча на братовчедите.

Усмивката й бе и тъжна, и иронична.

— Ти… знаеш ли какъв е той?

— Предполагах.

— А за мен какво мислеше?

— А ти за мене?

— Че си най-красивото и най-порядъчното момиче, което съм срещал, Катя.

— Но сега вече не мислиш така, нали?

Нямах време да й отговоря, капитанът вече чукаше на вратата, но тя можеше да прочете истината в очите ми. Не, аз не можех да повярвам, че тя е участвувала в това мръсно престъпление.

Андонов ни погледна внимателно, усмихна се меко и каза:

— Здравей, Катя.

И й поднесе стол:

— Не, не си отивай. Вече нямаме никакви тайни от теб, нито пък ти от нас.

— Мисля, че мястото ми не е тук — угаси недопушената цигара тя и взе чантата си.

— А къде, Катя? Мислех, че сте добри приятели с Ваньо.

— Мястото ми е там… При ония…

— Глупости — присви очи Андонов и в гласа му се появиха познатите ми метални нотки. — Мисля, че вече се разбрахме. Ти просто си един свидетел и нищо повече. И то много важен свидетел.

Катя седна и се сви пребледняла. Андонов започна ритуала с очукването на цигарата, като разсеяно гледаше през прозореца. Бабка отново се появи с поднос, върху който бяха подредени дюлево сладко и четири чаши вода. Сервизът бе сребърен, знаех историята му — донесен от дядо й в хиляда осемстотин деветдесет и осма година от Виена, подарък от някакъв граф, удивен от градинарските способности на българина.

Поехме блюдата със сладкото, Андонов направи изискан поклон пред бабка и се обърна към нас:

— Сега, приятели, за да приключи историята с произшествието край старата мелница, чувствувам се длъжен да разкажа всичко, което ви интересува. Бабка има право на тая чест, в някои случаи тя, волю или неволю, беше наш добър помощник. Катя, не гледай толкова мрачно, казано е, че добро е онова, което завършва добре, нека считаме, че случаят е приключен по възможния най-добър начин.

И тъй, нашата история започна твърде отдавна. Старите хора помнят, че мелницата е била притежание на братята Боеви, които са били едни от първите хора в околията. Добри търговци, находчиви, работливи и комбинативни, те бързо увеличават богатството на стария Боев. Братята са трима — Стоян, Коста и Георги. Георги е най-малкият и старият Боев има голямото желание да го види изучен и затова го изпраща във Виена да следва медицина. За онова време това не е малка работа, но той не жали средства. Българинът, както знаете, дава мило и драго, за да изучи децата си. Следването на сина обаче продължава твърде дълго, старият почива, братята намаляват издръжката. И един божи ден, това става през хиляда деветстотин тридесет и девета година, виенчанинът Георги, вече Жорж, слиза на прашната гара в тихото тогава, провинциално околийско градче. Братята посрещат радостно Жорж, радостна е и майка му, най-малкият винаги е най-обичаният и най-глезеният. Диплом в куфара си обаче Жорж не е имал; единственото, с което е направил впечатление в града, е бил бонвиванският му вид, умението му да играе моникс и комар… Гостуването се проточило месец, два, три. Предполага се, че по-големите братя отказват да продължат рентата, която изтичала във виенските кабарета и игрални домове. Точно по това време градът гръмнал от любопитната новина. Старата Боева заявила в полицията, че е ограбена. Старият Боев не признавал банките, парите превръщал в злато, златото прибирал в желязна касетка, скрита под леглото на старицата.

— Чу се такова нещо — прекъсна разказа бабка. — По него време биха Минча.

— Именно — продължи Андонов. — Старицата обвинявала ратаите, нашият бай Минчо бил слуга у Боеви, полицията цяла седмица ги държала, но никой нищо не признал, защото нямало какво да признават. След някой друг ден си заминал за Виена и господин Жорж. Тихо, кротко. Заминал и повече не се върнал. И до ден-днешен.

— Със златото? — казах аз.

Капитанът ме погледна:

— Ако беше заминал със златото, сега надзирателят щеше да бъде жив.

Андонов усети ироничния ми поглед.

— Искаш да кажеш, какво общо може да има касетката на Боеви с нашето произшествие?

— Разбира се. Надзирателят е убит от бракониери.

— Не — рече той. — Убит е заради златото, но нека бъда последователен. Миналата година гражданинът Господинов е пратен на специализация в чужбина. И там случайно се запознава с един стар, болен и беден човек, който, оказва се, още помни майчиния си език.

— С Жорж Банковски?

— Или по-точно, Георги Боев. И старият Жорж разкрива тайната си пред този млад и енергичен барман. Касетката не е напускала страната, това не е било възможно, защото и по-големите братя не са били вчерашни, те подозирали виенския бохема и може би тъкмо затова той е побързал да напусне града. И защо не? Касетката е скрита много добре, след три-четири години Жорж е имал намерение да се върне и прибере това, което е оставил. Но… започва войната, след войната — революцията и нашият герой няма вече никакво желание да се връща, защото студентската ни колония в Германия — а Виена вече беше Хитлерова — много добре знае какво е вършил господин Жорж. И тъй година след година с далечната надежда, че все пак някой ден ще има това, което е считал за свое. Господинов е бил в оня град три месеца, през двата месеца най-близкият му приятел е бил Жорж Банковски. Как точно е станал пазарлъкът, още не знаем, но се досещам. Важното е, че тайната вече не е тайна, тя се знае и от Господинов, който побързва да се завърне у нас за курортния сезон и най-главното — да потърси въпросната касетка. Опитвал сам, но не успял и си намерил помощник в лицето на Михаил Тошков, бивш студент по история и бивш работник от Геоложки проучвания. В общи линии това е увертюрата, господа съдебни заседатели, както би казал Остап Бендер. Останалото ви е известно!

Гледах като втрещен капитана. Разказът му приличаше на приказка, или по-точно, на хитро съчинено криминално четиво. Катя също го гледаше с широко отворени очи, а бабка открито му се любуваше.

— Но къде е касетката? — попитах. — За какво е бил този взрив?

— Вие питате, ние отговаряме — усмихна се невинно със сините си очи капитанът. — Откраднатата касетка е била зазидана в каменния зид на мелницата. Жорж е казал — стената към реката. Гредата на пода има знак — три дълбоки резки, но както ви е известно, мелницата изгоря, т.е. изгоряха гредите, остана само зидът. За да откриеш сега касетката, би трябвало да събориш цялата стена, камък по камък. Подобен опит е направил барманът, но това се оказва невъзможно. Остават два начина. Да се взриви цялата стена или — и той погледна към Катя — да се намери тъй нареченият апарат металотърсач! Но такива апарати не се продават по магазините, такива апарати има няколко в цялата страна и единият е собственост на геолога професор Манев. Апартаментът на Манев е претърсван щателно, претърсена е и къщата в селото. От апарата нито следа. Тогава на единайсети септември те решават да вдигнат стената във въздуха. Риск е имало, разбира се, това трябвало да стане през деня, но са разчитали на отдалечеността на мястото и най-главното на бързината, с която са смятали, че ще извършат операцията. Стената се срутва, касетката блесва и те изчезват с колата на Господинов. Също такъв фиат, каквато е колата на геолога, колега на професора — погледна ме иронично Андонов. — Това между другото. Но стената си остава цяла, защото… знаете какво става на единайсети септември в осемнайсет часа и трийсет и пет минути… Госпожо Тихова — обърна се към баба капитанът, — сладкото ви е чудесно и много ми се иска да изпуша една цигара след него. Разрешавате ли?

Докато палеше след благосклонното разрешение на баба, аз не се сдържах и попитах:

— А как ще обясните мистериозното изчезване на бежовия фиат?

Капитанът се поусмихна:

— Ползвах я с разрешение на професора.

Съвсем се смаях.

— Значи той знаеше?

— Бях длъжен да го предупредя.

Катя се изчерви и наведе глава. Бабка се завъртя нервно на стола:

— Продължавай, Сашо. — Тя все още продължаваше да го нарича така. — Става интересно.

— И трагично — добави той. — Те изгарят трупа на надзирателя, а момчето държат в пещера над Петльови гребени. И забъркват чрез изнудване трето лице, нашата Катя.

— Моля ви — изхлипа тихо Катя.

— Заплашват я, че ако говори, ще употребят насилие срещу баща й. А Катя им е нужна, тя трябва да каже къде е изчезналият мистериозен апарат. Между впрочем, тя е вярвала, че надзирателят е жив. Така ли е, Катя?

— Да — едва чуто каза тя.

— И е вярвала до момента, когато откриват с Тихов затрупаната пещера, или по-точно, когато става срещата им с кучето. А между впрочем, сещате се къде е бил апаратът — в багажното отделение на гарата поради разсеяността на професора.

— Имам един въпрос, капитане?

— Кажи, Тихов.

— Катя знаела ли е за златото в стената?

— Предполагах, че търсят антични монети — отговори вместо капитана тя.

— Други въпроси?

Явно Андонов бе уморен и му се искаше разговорът вече да приключи, но докато го слушах, чувствувах, че се губи нещо основно и много важно, за да приема всичко това за истина.

— А как — попитах — можахте да се доберете до историята с касетката? А може би тя не съществува? Стената все още е цяла и никой не е намирал съкровище там?

— Въпросът е съвсем основателен — зарадвано рече Андонов. — Преди да дойда в селото, вече понаучих доста неща. За тази мелница и най-вече за собствениците й. Онова, което не знаех, узнах го от бай Минчо кръчмаря.

— А как се добрахте до бармана?

— С твоя помощ, Тихов. Следите от гумите. В началото нашите органи се бяха отчаяли, че е възможно да открият тоя автомобил, но когато ти намери следата край скалите и те унищожиха тази следа, ние вече знаехме какво да правим.

— Какво?

— Да следим кой ще купи нови гуми. Това беше значително по-лесно. Още следващия ден барманът купи четири видинки от магазина на Мототехника в Стара Загора. После вече беше съвсем лесно. Помогна ни, разбира се, и бившата му съпруга, която има добрата слабост да не унищожава снимките на мъжа си.

В момента, както споменах, моя милост се намира в стаята с бели перденца. Лежа в леглото и очаквам изскърцването на пътната вратичка, след което, сигурен съм, съвсем сигурен, ще чуя леките бързи стъпки на момиче.

А в същото време се сещам за нещо твърде важно. Андонов нищо не спомена какво става със съкровището, зазидано в стената? Престъпниците са били заловени веднага след моя случаен изстрел, когато падах, ударен с тояга по главата, без да имат време да използват металотърсача.

Любопитно наистина, но това, както виждате, е тема за друг разказ. Сега целият съм изпълнен с нетърпеливо очакване!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.